ДМИТРИЙ ВОЛКОГОНОВ

ТРИУМФ И ТРАГЕДИЯ

ПОЛИТИЧЕСКИ ПОРТРЕТ НА Й. В. СТАЛИН

Превод от руски: Антоний Димитров, 1990

chitanka.info

Буржоазните фарисеи обичат сентенцията: „De mortius aut bene aut nihil“ (За умрелите или добро, или нищо). На пролетариата му е нужна истината и за живите политически дейци, и за умрелите, защото ония, които действително заслужават името на политически дейци, не умират за политиката, когато настъпи физическата им смърт.

В. И. Ленин

ВМЕСТО ВСТЪПЛЕНИЕ

СТАЛИН КАТО ФЕНОМЕН

Сталин умираше. Строполил се в столовата на вилата си в Кунцево, той вече не се опитваше да стане, а само повдигаше от време на време лявата си ръка, сякаш молеше за помощ. Склопените наполовина клепачи на вожда не можеха да потулят отчаяния му поглед, обърнат към входната врата. Занемелите му устни потръпваха беззвучно и безсилно. Изминали бяха няколко часа след удара. Но никой не идваше. Най-сетне, обезпокоени от мъртвилото зад прозорците на къщата, влязоха телохранителите му. Но те нямаха право да извикат незабавно лекарите. Един от най-могъщите властелини в цялата човешка история бе лишен от тази възможност. Нужно беше личното разпореждане на Берия. Търсиха го дълго през нощта. Но той реши, че Сталин просто е заспал дълбоко след обилната вечеря. Изплашените лекари бяха доведени при умиращия вожд едва след десет-дванайсет часа.

Фактът, че Сталин умира тъкмо така, е дълбоко символичен. Агонизиралият десетки часове наред вожд не могъл да получи своевременна помощ тъкмо когато било необходимо. Точно той, превърналият се едва ли не в земен бог, който с няколко думи можеше да пресели милиони хора от единия край на страната в другия! Създаденият от него бюрократичен „ред“ бе превърнал в заложник и самия вожд. Гаснещото бавно съзнание на Сталин било все още в състояние да проумее колко закостеняла е съществуващата система на отношения, създавана тъй дълго от него.

Невидимата бразда, отделяща битието от небитието, може да бъде премината само в една посока. Дори вождовете не са в състояние да се върнат. Сталин едва ли е знаел, че за разлика от други исторически личности му предстои не само физическа, но и политическа смърт. За неговите съвременници кончината му била истинска трагедия. Тогава те не са мислели, че именно този човек се отнасял към гибелта на милиони люде само като към една от областите на секретната държавна статистика. След смъртта си Сталин остави на потомците за наследство не само дълго да си изясняват какво е създал, но и ожесточено да спорят около „загадката“ на неговата съдба. Дори оная част от Лениновата фраза, избрана от автора за мото към встъплението — които действително заслужават името на политически дейци, — се смята от мнозина за неприложима по отношение на Сталин. Смъртта не го оправда. Всички негови действия, дела и престъпления са предадени на съда на историята. Митовете се рушат. Но само истината може да ги срине из основи.

Цялата истина за Сталин е знаел само Сталин. Той не обичал полутоновете: или бяло, или черно. Но няма съмнение, че се грижел в биографията му за потомците да господстват светлите тонове. Не знам дали Сталин е подозирал, че в древния Рим е съществувал „закон за осъждане на спомена“. Въз основа на него се постановявало всичко, което не е по угодата на новия император, да премине в забрава. Този закон обаче, както знаем, само подчертава безполезността на опитите да се регламентират спомените у хората. Спомените живеят (или умират) по съвсем други, свои закони. Историята се създава винаги веднага „в белова“. „Чернови“ за нея няма. Преживяното, станалото, преминалото може да се „превърти“ назад като кинолента само в съзнанието, мислено. Сталин разбирал това и полагал големи грижи в неговата „хроника“ да няма ненужни кадри. Хората знаеха за него само онова, което той е искал да знаят.

За съжаление, много подробности, факти и явления избледняват безвъзвратно с времето. А забравата е пропастта на историята. Помислете си: преди нас на Земята са живели 70–80 милиарда хора. И при най-голямо желание в паметта на човечеството не могат да се възстановят дори имената (не съдбите!) на огромната част от тези милиарди призрачни сенки. Пропастта на историята е бездънна. Но през дупките на гигантската мрежа на спомените, обтегната над бездната на забравата, не всичко пропада. Такива хора като Сталин, независимо от отношението към него от страна на живите днес, имат шанс да останат в аналите на цивилизацията докрай. В този смисъл времето е най-добрият биограф. От ден на ден неговата оценка става все по-еднозначна.

Сега, в края на 80-те години, когато избуя неимоверен интерес към истината в страниците на родната история, обществото се оказа буквално раздвоено по въпроса, как да бъде оценявана ролята на Сталин. Но ако се замислим, не Сталин е във фокуса на интереса ни към историята. Просто той символизира всичко онова, което историята преоценява. В центъра са нашите съдби, нашите болки, мъчителното ни недоумение как е могло да се появи и да съществува онова, което наричаме днес сталинизъм. И ако потрябва отношението на хората към неговата личност да се изрази с надгробен надпис, мисля, че надписите ще бъдат многобройни. На единия полюс би могло да бъде изсечен например такъв: „Грешките ти са известни. Заслугите ти са безспорни.“ А на диаметрално противоположния: „За престъпленията ти няма прошка. Тежко е бремето на твоето «наследство».“ Под светлината на истината все по-ясно ще се откроява особено сложната диалектика на преживяното в изминалите години, ще стане възможно да погледнем без наочници миналото в лицето и днешната „раздвоеност“ на общественото мнение постепенно ще изчезва. Но не, не в посока на формиране на някакво „средно“ становище, а по пътя на максималното изясняване на истината. Истината не бива да бъде рядка скъпоценност. Когато тя стане наша интелектуална същност, място за двойственост няма да има и във възгледите ни за Сталин като явление.

Историята много пъти е доказвала, че опитите на хората още приживе да си издигнат паметник са безплодни, краткотрайни, измамни. Абсолютно нейно право е в каква светлина ще запази спомена за една или друга личност. Още Плеханов в блестящия си труд „Към въпроса за ролята на личността в историята“ убедително посочва диалектическата зависимост на историческата преценка за човека от реалния му принос за развитието на обществото. Но от това не следва, разбира се, че само историческите личности оставят следи по прашните стъпала на пирамидата на прогреса. Историята не е просто редуване, смяна на епохите и времената. Тя е и безкрайна галерия от исторически портрети на хора, живели на тая земя. Не всички са равностойни, равнозначни, но всеки от тях има свое място. Наистина не всички и не всякога могат да бъдат обект за разглеждане. Това трябва да бъде специално подчертано и защото цели десетилетия нашата история изглеждаше „обезлюдена“ като среднощна улица. Голям брой исторически личности, събития, факти и процеси попадаха сякаш под действието на древния „закон за осъждане на спомена“. Но рано или късно това премълчаване напомня за себе си с висок, ако не и с яростен глас.

Ние не можем да не се радваме, че сега протича активен процес не само за обновяване на настоящето, но и за „реставриране“ на миналото. И както изглежда, фигурата на Сталин се превръща в интелектуален и емоционален епицентър на обществения интерес към миналото. В нашата литература, руска и съветска, вероятно няма по-противоречива личност. И толкова много хвалебствия и хули са изречени по неин адрес, че биха стигнали за цял легион историци.

Пътуването в бъдещето е трудно, несигурно. Пътуването в миналото не е по-леко. Както отбелязва сполучливо Лудвиг Фойербах, то винаги е „инжекция в сърцето“, тревожещо, вълнуващо. Когато се взираме в размиващите се образи от миналото, виждаме, че Сталин е една от най-сложните личности в историята. Независимо дали искаме, или не, такива хора принадлежат не само на миналото, но също така на настоящето и на бъдещето. Съдбата им е вечна „храна“ от мирогледно естество за размисли около битието, времето и съвестта. Един от изводите, възникващи още в началото на изследванията за Сталин, е, че животът на този човек е събрал като във фокус свръхсложната диалектика на своето време. Няма история без зигзази. Поемането на ръководството на партията, а фактически и на народа, от такъв човек като Сталин се превръща именно в трагичен зигзаг, в социална гримаса, подчертаваща незрелостта на новородилото се общество.

Загубила Ленин в критичен момент от историческия избор на пътища и методи за социалистическо строителство, партията попада в период на ожесточена междуособна борба. Идва етап, когато Лениновата гвардия се оказва на недостатъчно високо равнище, за да види в Сталин човек, опасен за партията, за неукрепналото още народовластие. А това довежда до положението диктатурата на пролетариата все повече да се проявява не откъм градивната си страна, а откъм наказателната. Днес знаем, че Сталин нямаше да бъде онзи Сталин, чийто портрет авторът се опитва да нарисува, ако не беше използувал насилието като главен инструмент за постигане на политическите цели. Фактически то става едно от решаващите средства за реализиране на социално-икономическите планове и програми. Този поврат в политическия курс, предприет още в края на 20-те години и проявил се особено релефно след XVII конгрес на партията, повлича след себе си върволица от злощастни години, когато само големият социален пълнеж на Октомври и привързаността на партията към ленинизма не позволиха народът да се усъмни в ценностите на социализма и да сложи край на започнатото от Ленин безпрецедентно преустройство на света. Затова никак не е случайно, че оценките за Сталин като личност претърпяват коренни изменения успоредно с изясняваната правдиво историческа истина. Като начало ще приведем две извадки.

Ето един обширен цитат от приветствието на ЦК на ВКП(б) и Министерския съвет на СССР във връзка със 75-годишнината на Сталин (1949 г.): „Заедно с Ленин ти, другарю Сталин, беше вдъхновителят и вождът на Великата октомврийска социалистическа революция, основател на първата в света Съветска социалистическа държава на работниците и селяните. В годините на гражданската война и чуждестранната интервенция твоят организаторски и пълководчески гений доведе съветския народ и неговата героична Червена армия до победа над враговете на родината. Под твоето непосредствено ръководство, другарю Сталин, беше извършена огромна работа за създаването на националните съветски републики, за обединяването им в една съюзна държава — СССР… Във всяко преобразование, голямо или малко, ти вложи своята мъдрост, неукротима енергия и желязна воля. Наше щастие, щастие на нашия народ е, че великият Сталин като ръководител на партията и държавата направлява и вдъхновява творческия съзидателен труд на съветския народ за процъфтяването на славната ни родина. Под твоето ръководство, другарю Сталин, Съветският съюз се превърна във велика и непобедима сила… Всички честни хора в света, всички идващи поколения ще славят Съветския съюз, твоето име, другарю Сталин, като спасител на световната цивилизация от фашистките погромаджии. Името на Сталин е най-скъпото за нашия народ, за обикновените хора в целия свят.“[1] А ето я и другата оценка. В известния драматичен доклад „За култа към личността и последиците от него“ на Н. С. Хрушчов, изнесен през нощта на 24 срещу 25 февруари 1956 г., се казва: „Сталин създаде концепцията «враг на народа». Този термин автоматично изключваше необходимостта от доказване на идеологическите грешки, извършени от отделен човек или пък от група лица. Тази концепция направи възможно прилагането на най-жестоки репресии, нарушаващи всички норми на революционната законност, срещу всеки, който не се съгласяваше със Сталин безразлично по какъв въпрос, срещу ония, които само са били заподозрени в намерението да извършат враждебни действия, както и срещу ония, които имаха лоша репутация. Концепцията «враг на народа» по своята същност изключваше на практика възможността за възникване на какъвто и да е вид идеологическа борба или пък възможността за изразяване на собствено мнение по един или друг въпрос дори и тогава, когато този въпрос не беше от теоретичен, а от практически характер. Главното и в действителност единствено доказателство за вината — нещо, което е в противоречие с всички положения на научната юриспруденция, бе «признаването» на самия обвиняем, че е извършил престъпленията, в които е обвинен. По-късната проверка показа, че тези признания са били изтръгвани с прилагане спрямо обвиняемия на методите за физическо насилие.

Това доведе до нечувано нарушаване на революционната законност и в резултат пострадаха голям брой абсолютно невинни хора, които защитаваха в миналото провежданата от партията линия.“

Само няколко години разделят тези изводи и оценки, направени фактически от едни и същи хора. В първия случай — неудържима апологетика на възхвалата. Мисля, че авторите на поздравлението просто са изразходвали всички възможни думи в превъзходна степен, за да увенчаят с тях земния бог. Във втория ударението е поставено върху вредата, нанесена на нашия народ, на партията и на идеалите на хуманизма от култа към личността на Сталин. По същество делата му се характеризират като престъпни. И това се казва за човек, възглавявал повече от трийсет години партията, страната и народа! Макар че, нека да кажем направо, въпросът относно отговорността за стореното е значително по-сложен. Нима няма вина най-близкото обкръжение на Сталин? Нима държавните и обществените институции в страната са били на нужната висота при социалната защита на гражданите от беззаконието? А и в по-широк план: всичко ли са направили ония, които в някаква степен са могли да повлияят върху съдбите на други? Нима всички са вярвали, че бащата, синът, братът, жената, съседът, колегата са се оказали изведнъж „врагове на народа“? Мъдростта на историята ни напомня: честната съвест винаги има шанс.

Започналото след XX и XXII конгрес на партията проясняване във възгледите на обществото за дейността на Сталин и на други исторически личности, за съжаление, по-късно забави темпа си. Нещо повече — предприемат се стъпки за реабилитирането на Сталин като политически деец. Без пълната истина и философското осмисляне на всичко, което съпровождаше култа към личността, не е възможно да се направи успешен анализ и на другите периоди в нашата история — както по-ранна, така и по-късна. Историята не само лекува, но и причинява болка в, процеса на горчивото просветление. Съдът на съвестта винаги пречиства. В най-трагичните моменти съветският народ проявява всеотдайност и самопожертвователност. Всяко поколение дава своя принос в създаването на нашите забележителни материални и духовни ценности, в укрепването и опазването на нашите идеали и надежди.

Когато днес се спомене името на Сталин, в паметта на мнозина се открояват преди всичко трагичната 1937 година[2], репресиите, потъпкването на човешките права. Макар че ако трябва да бъдем точни, 1937 г. започва като че ли на 1 декември 1934 г. — деня на убийството на С. М. Киров. А може би очертанията й са замъждукали още в края на 20-те години? Със знанието и съгласието на Сталин започва бързо да назрява чудовищният цирей на беззаконието. Да, всичко това го имаше. И няма да бъде простено на виновните за тия престъпления. Но ние помним, че в същите тези години извисиха ръст Днепрогрес и Магнитка, работиха Папанин, Ангелина, Стаханов, Бусигин… Именно през тези години избуя патриотизмът на съветските хора, достигнал апогея си в годините на Великата отечествена война. Ето защо от политическа и гносеологична гледна точка явна грешка, нечестно в морално отношение ще бъде, осъждайки Сталин за престъпленията му, да отречем реалните постижения на социализма, неговите кардинални възможности. Всичко това успяхме да реализираме не благодарение на, а въпреки Сталиновата методология на мислене и действие. В демократични условия постиженията можеха да бъдат още по-значителни. Не ще и дума, че когато преценяваме Сталин или лицата от най-близкото му обкръжение, не бива да пренасяме тези оценки върху милионите обикновени хора, чиято вяра в истинността на революционните идеали не можаха да разколебаят никакви изпитания.

Погрешно е да се оценява миналото от аритметична гледна точка: кои са повече — заслугите или престъпленията на Сталин? Поставянето на подобен въпрос е безнравствено, защото никакви заслуги не могат да оправдаят безчовечността. И за какви заслуги може да става дума, когато по негова вина са загинали милиони хора? Днес е ясно, че е бил жесток деспот, който с насилие отчуждава народа от властта и съчетава в симбиоза пусналата дълбоки корени бюрокрация с догматизма. Въпросът е значително по-сложен: да се разгадаят източниците, причините за деформирането на механизма на властта. Как е станало възможно възвишеното да съжителствува с долнопробното, злото да се прикрива зад доброто. Защо е намерило почва социалното израждане на толкова много хора? Била ли е неизбежна трагедията? Тези и много други въпроси се повдигат често в нашия печат, като е това отразяват наблюдаващия се през последните години процес на рязко повишаване културата на съветските хора в областта на политиката и историята. В много случаи, особено у младите, познаващи само схематично историята на своята страна от напълно противоречивите мнения и субективните оценки, се поражда интелектуално объркване, заплашващо да предизвика социален нихилизъм и неуважение към социалистическите ценности. Най-доброто средство за утоляване на жаждата за знания е разгадаването на истината, колкото и горчива да е тя. Защото, както пише В. И. Ленин, особено „страшни са илюзиите и самозалъгването, пагубен е страхът от истината“[3].

Марксистко-ленинската методология за анализиране на съотношението между народните маси и личността в историята, на ролята им в обществения прогрес и народовластието е изходната позиция при изграждането на философския и политическия портрет на Сталин. В книгата ще бъдат внимателно и грижливо анализирани безценните Ленинови документи, известни като „Завещанието“. През целия си живот Сталин помнел не само, че в своите бележки до конгреса през декември 1922 г. Ленин нарича него и Троцки „изтъкнати вождове“, но и изгарящата го със своята откровеност и дълбочина оценка на цялата му сложна натура, на особеностите на тежкия му характер. Той не могъл да забрави и това, че Ленин нарича Бухарин „любимец на партията“. Внимателното изучаване на Сталиновите изказвания показва, че генсекът[4] неведнъж, но крайно предпазливо и усукано оспорвал тези Ленинови оценки. Например, полемизирайки мислено с Ленин, той казва в една своя реч: „Ние обичаме Бухарин, но още повече обичаме истината, партията, Коминтерна.“ В тази фраза проличава кажи-речи целият Сталин: предан на делото (както той го е разбирал), но хитър и извратлив. Лениновият извод, че „Сталин е прекалено груб“, генсекът тълкува, че е „груб само за враговете“. Когато при анализа на Сталин като феномен се връщах към Ленин, все по-силно и по-силно се убеждавах, че Лениновите мисли са верни и днес. Такова е свойството не просто на мъдрите, дълбоките истини, а на пророческите истини.

През последните години у нас бяха написани и издадени политическите биографии на редица исторически дейци — Цезар, Наполеон, Чърчил, Дьо Гол, Мао Дзъдун и на други личности, останали завинаги в историята. Имаше книга дори за Хитлер. Но политическа биография на Й. В. Сталин няма, макар че в чужбина са издадени десетки книги. Празнината запълват многобройните художествени и исторически публикации за отделни страни от дейността му. Появата им е сравнима с ефекта на топъл дъжд след продължителна суша. Без съмнение, ще се появят сериозни проучвания на историците както за Сталин, така и за Хрушчов, Брежнев и за други партийни и държавни дейци. Аз си позволих смелостта да направя според възможностите си само най-общ философски очерк, политически портрет на тази историческа личност. Подчертавам: не биография, а портрет. Това ми дава възможността и правото, опирайки се широко на документи и писмени доказателства, да изложа схващанията и изводите си както за „тайните кътчета“ в духовния свят на Сталин, така и за обстоятелствата, определили предначертанията на „вожда“. Убеден съм, че явлението „Сталин“ не е просто случайност. В генезиса на появяването му се съдържат социално-политически, икономически и нравствени причини.

Не стихват горещите спорове около неговата личност. Една от причините за този интерес е, че за мерките на историята Сталин е умрял скоро, преди по-малко от четири десетилетия, а това означава, че в съдбата му има нещо много близко и общо със съдбите на живеещите сега и на техните непосредствени предшественици. В известен смисъл мнозина от нас са от „Сталиновата“ епоха. Та нали всеки от живите е прикован завинаги към галерата на своето време. Незарастващата рана в нашата история още дълго ще ни напомня за себе си със своята чудовищност и с трудната си обяснимост.

Друга причина за неотслабващия интерес към живота на Сталин е новото осмисляне на социалните и общочовешките ценности: на социализма, хуманизма, справедливостта, историческата истина, нравствените идеали. Годините на сталинщината още веднъж показаха, че догматичното мислене създава илюзорен философски храм, в който всичко трябва да играе ролята на „вечно“. А освен промените май че нищо вечно няма… Догматичната слепота е опасна, тя може да превърне идеологията в религия. Догматизмът отлага всички земни радости за „утре“, а това „утре“ — за „вдругиден“. Революционното обновяване на нашето общество засегна преди всичко общественото съзнание. Не току-така главни обекти на критиката и отрицанието станаха догматизмът и бюрокрацията, които до голяма степен свързваме с автократичното ръководство на Сталин.

Накрая има още една причина (разбира се, причините са повече) за трайния интерес към човека, стоял над трийсет години на върха на пирамидата на властта. Не до хората, не сред тях — както Ленин, — а над тях. Въпреки безбройните хвалебствени статии за него, въпреки портретите, статуите, трудовете му, фактически съветските хора не са знаели нищо за Сталин. Кратката му биография, излязла след войната, няма автори, а само, както се споменава в заглавието, съставители: Г. Ф. Александров, М. Б. Митин, П. Н. Поспелов и други. Биографията, редактирана лично от Сталин, ни показва схемата на героичните дела на един човек, но самия човек го няма в нея.

Наистина, имало е опити на някои негови съвременници да бъде обрисуван политически портрет на Сталин. През 1936 г. излиза книгата на Анри Барбюс „Сталин“. Каква е тази книга, човек може да направи заключение от който и да е малък откъс. Например: „Историята на живота му е непрекъснат низ от победи над непрекъснат низ от чудовищни трудности. Като се започне от 1917, не е имало година той да не извърши такива дела, които завинаги биха прославили всекиго. Това е железен човек. Името му ни дава и образа му: Сталин значи стомана.“[5] През 1939 г. академик Е. М. Ярославски издава книгата „За другаря Сталин“, в която правилно отбелязва, че да се пише за Сталин значи да се разказва за всички перипетии на борбата на партията в процеса на построяването на социализма у нас. Но в основата си тази книжка съдържа не просто една незнаеща граница хипертрофия, но и чудовищно кощунство. За това свидетелствува например следният цитат: „В песните на народите певците сравняват другаря Сталин с грижлив градинар, който обича градината си, а градината е цялото човечество. Най-ценното, което имаме, са хората, кадрите. Грижата за хората, грижата за кадрите, за живия човек — ето какво цени народът у Сталин, ето на какво трябва да се учим от другаря Сталин.“[6] В книгата си „Портрети и памфлети“ (1934 г.) Карл Радек е посветил на Сталин голяма статия, написана в тон на необуздано възхваляване на „месията“. Казано между другото, унизителното за Радек славословие по адрес на „вожда“ не е спасило автора от печалната му участ. Научната стойност на този вид трудове, както и на сборниците със сладникави „спомени“ за Сталин, не е голяма. Повечето от тях още по-изрично подчертават изкълчения характер на отношенията на верноподаничество и ласкателство, насаждани от него и от неговото обкръжение особено след XVII конгрес на партията.

Животът на човека прегаря бързо, като северното лято. Може да се каже, че прилича и на огън, стъкнат в полето: искрици, леки, весели огнени езичета, силен пламък, спокойна жар, слабо мъждукане, тлеещи въглени, студена пепел… Човека, велик или неизвестен, рано или късно го очаква небитието. А то е нощ, вечна нощ, която все някога ще дойде, и ден, който вече никога няма да дойде. Тази истина е еднакво безмилостна за всички люде. Сталин разбирал това. И направил твърде много, та след смъртта му потомците да мислят така, както той иска. За съжаление, с негово участие и с помощта на съратниците му в нашата история има не само многобройни „бели“ петна, но и много места, където страниците в летописа са изопачени, ако не и просто откъснати. Това е едната трудност, дебнеща автора при издирванията му.

Другата е от по-общ характер. Съзнанието на всеки конкретен човек е цял микрокосмос, огромен загадъчен свят, който изчезва заедно със сетния му дъх. Никога няма да научим всичко за всеки, отишъл в други светове, но и възможностите да научим повече за него са безгранични. За мислите и разсъжденията на Сталин свидетелстват не толкова съчиненията, писмата, записките и резолюциите му, колкото делата му, материализирани в социалната практика, в постъпките, действията и за наше огорчение в престъпленията му. В този смисъл тайните на съзнанието не са вече чак толкова и „тайнствени“, когато се види с какво се „хранят“, в какво се изразяват и от какво се вдъхновяват. Заобикалящият ни многоцветен, многострунен и многострадален свят е главният ключ към разгадаването на тайните в съзнанието на човека, включително и на такъв човек като Сталин, макар при обясняването на някои негови действия логиката в научния анализ на постъпките му да води понякога до задънена улица. Например Сталин знаел за доброто отношение на Ленин към Бухарин. Много години самият той поддържал с него и със семейството му приятелски отношения. Бухарин изиграл съществена роля, оказвайки помощ на Сталин в борбата му с Троцки и с троцкизма. Не е възможно да не е видял колко смешни изглеждат обвиненията срещу Бухарин, да речем, в шпионаж, заговори и така нататък. С високата си интелектуална култура Бухарин умеел да уважава аргументите. И когато се убедил, че неговата програма, отричаща форсираното развитие на социализма, не съответства на реалностите в бързо променящата се международна обстановка, тъй като историята не бе отделила на страната ни време за „набиране на скорост“, признава необходимостта от разумно форсиране. Не само признава, но и активно се включва в реализирането на партийните директиви. Това обаче не попречва на Сталин да одобри на практика разправата с най-популярния деец на партията, с близкия му партиен другар. Как може да се обясни и разбере това?! По-точно, може да се обясни, но е трудно да се разбере. Такъв е Сталин.

Когато се готвех да направя философско-биографичен очерк за Й. В. Сталин, някак си незабелязано за самия мене започнах да се интересувам от написаното за Александър Македонски, Юлий Цезар, Оливър Кромуел, Иван Грозни, Петър Първи… Заинтригува ме психологията на вождовете, диктаторите, властелините и другите управници с абсолютна власт. И макар да разбирам, че всякакви исторически аналогии са рисковани, а може би и просто ненаучни, бих искал да изкажа една предварителна мисъл. За човека с неограничена власт, човека извън демократичния контрол, са обичайни, свойствени чувствата на непогрешимост, лично превъзходство, неограничено своеволие, надценяване на собствените способности и възможности. Обикновено такъв човек, живеейки сред хората, е безпределно самотен. Въпреки че Сталин, макар и извънредно рядко, както успях да установя, е разговарял на четири очи с един или друг (с него обикновено са били Молотов или Каганович, Ворошилов, Маленков, Берия и други), той винаги е бил самотен. Нямало е с кого да се измери; нямало е с кого да поведе истински спор, нямало е на кого да доказва съображенията си, пред кого да се оправдава… Когато си сам на върха, вледеняващата със своята реалност неограничена власт изсушава чувствата ти, превръща интелекта ти в студена сметачна машина. Всяка твоя крачка, обявена веднага за „историческа“, „съдбоносна“, „решаваща“, полека-лека убива човешкото у тебе…

През целия си живот Сталин се опитвал (и не без успех!) да превърне една от своите слабости в проява на сила. Още по време на революцията, когато трябвало да отиде сред хората — в някой завод, полк или на уличен митинг, у него възниквало чувството на вътрешна неувереност и тревога, което с течение на времето се научил да скрива. Сталин не обичал, пък и комай не умеел, изглежда, да се изказва пред хората. Думите му са обикновени, ясни, но без полет на мисълта, без афористичност и трибунна патетика. Силният акцент, скованият му и монотонен говор правят изказванията му неизразителни. Не току-тъй той по-малко от когото и да било от обкръжението на Ленин се е изказвал на митинги, срещи и манифестации. Предпочитал да съставя директиви и указания, да пише статии и антрефилета, да изпраща реплики във вестниците по повод на едни или други политически събития. Посредствен публицист, той е доста последователен и винаги категоричен в изводите си. В материалите му за вестниците има или светлина, или сянка. Друго не признава. Непретенциозните му простички статии привличат с латинската си яснота.

По-късно Сталин ще свикне с трибуните на конгресите и конференциите. Но положението тогава ще бъде друго: хората ще слушат тихия му спокоен глас в напрегнатата тишина, готова да се разцепи, да избухне в буря от аплодисменти, преминаващи в овации. Но тия речи ще приличат повече на култови заклинания, шепнени от всесилен жрец. Сталин въздига в правило сдържаното си отношение към преките контакти с масите — почти не е посещавал заводи, колхози, републики, не е бил на фронта. Гласът на „вожда“ прозвучава от време на време от самия връх на пирамидата. Долу, в ниското, се вслушват в него с благоговеен трепет милионите. „Вождът“ превръща саможивостта и необщителността си в атрибут на култа, на своята изключителност. За да бъде разбран Сталин, трябва винаги да имаме предвид едно: той е голям майстор в умението си да представя своите грешки, пропуски, престъпления, злокобни черти на характера си за постижения, успехи, прозорливост, мъдрост, постоянна грижа за хората…

В основата на моя анализ и на изводите ми са залегнали Лениновите трудове, партийните документи, материали от много архиви — от Централния партиен архив, Върховния съд на СССР, Централния държавен архив на Съветската армия, Държавния архив към Министерството на отбраната на СССР, архивите на музеи и други. Например, когато разглеждах военната страна от дейността на Сталин, изучих редица интересни, оригинални и непубликувани досега документи от архива към Министерството на отбраната на СССР. Дори първото ми запознаване с резолюциите на Сталин върху военните документи и със спомените на негови съвременници показва, че той далеч невинаги е вярвал в това, което е казвал. Ето един пример. Сталин чете проекта за присъда на военната колегия при Върховния съд на СССР по делото на генералите Д. Г. Павлов, В. Е. Климовски, А. Т. Григориев и А. А. Коробков, обвинени в „антисъветски заговор и умишлено разстройване на управлението на Западния фронт“. „Вождът“ спрял да чете и сухо отсякъл: „Не дрънкайте глупости…“ Веднага задраскали „антисъветски заговор“, „съзаклятнически цели“, „вражеска дейност“ и написали „проявили страхливост, неразпоредителност, допуснали разстройване на управлението на войските“. Макар обвинението да останало пак така несправедливо, а присъдата, произнесена на 22 юли 1944 г., крайно жестока, „вождът“ пред лицето на смъртната за страната и за самия него опасност не желаел повече да „играе“ старата игра на „заговорници“.

Когато се вгледаш в добре запазилите се редове на Сталиновите резолюции, поставяни обикновено с червен или син молив четливо и със замах, започваш да си мислиш: къде се коренят причините за ирационалността, жестокостта и коварството на тоя човек? Може би в религиозната догматична храна, която обилно е поглъщал в зората на живота си? А може би в болезненото му усещане за интелектуална непълноценност, почувствана на партийните конгреси в Лондон и Стокхолм, когато слушал блестящите речи на Ленин, Плеханов, Акселрод, Дан и Мартов? Дали пък тази негова ирационалност, отричане на логиката не извира от ожесточението му, породило се у него още преди Октомври? Та нали цялата му предоктомврийска биография се вмества между семейството, арестите и петте бягства. От деветнайсетата си година той само това правел: криел се, изпълнявал поръченията на партийните комитети, разкарван по арестите, сменял си имената, снабдявал се с фалшиви паспорти, прехвърлял се от място на място… Не се задържал дълго в затворите, бягал и отново се криел. Но мисълта да замине за чужбина никога не се е мяркала в главата му.

Голяма помощ в работата над книгата ми оказаха материалите в „Правда“ от трийсет и повече години насам, списанията „Болшевик“ и „Политработник“, други периодични издания, много от които са излизали само през 20-те години. Както бе посочено, в чужбина има доста книги за Сталин. Част от тях, например трудовете на Джузепе Бофа, Луи Арагон, Ана-Луиза Стронг, са написани, общо взето, от близки до обективността позиции. Но се издават и преиздават десетки книги и от друг характер, имащи за цел да дискредитират „с помощта на Сталин“ идеите на социализма. Сталин едва ли е разбирал това, но неговата практика на дискредитиране на социализма е неизмерими по-опасна от съчиненията на Исак Дойчер, Робърт Тейкър, Леонард Шапиро, Робърт Конкуест и други съветолози. Определен интерес представляват мненията на чуждестранни държавни дейци, срещали се със Сталин — Франклин Рузвелт, Уинстън Чърчил, Шарл дьо Гол, Мао Дзъдун и Енвер Ходжа, — както и някои книжки на Светлана Алилуева, издадени в емиграция.

Запознах се и с трудовете на политическите и идеологическите опоненти на Сталин вътре в страната — Троцки, Зиновиев, Каменев, Бухарин, Риков, Томски и други. Те са били и съратници, и ученици на Ленин. Никой от тях не се е смятал за издигнат от Сталин, докато по-късно това не са скривали Каганович, Молотов, Ворошилов, Маленков, Жданов и други — новите дейци, заели мястото на старите. В дадения случай Сталин действал в съответствие с прастария закон на диктаторите: хората, издигнати от него самия, се отличават с по-голяма преданост и не претендират за главните роли.

В началото на 20-те години Троцки, Зиновиев, Каменев, Бухарин, а и много други, са по-известни в партията от Сталин. Например в годините на революцията и на гражданската война Троцки и Сталин са просто несъпоставими по популярност сред партията и народа. Троцки влиза в историята като един от признатите вождове на Октомври, създатели на Червената армия, като известен теоретик (до 1927 г. са публикувани 21 тома негови съчинения). Този енергичен политик, нелишен от белетристичен талант, в трудовете си често кокетничил пред огледалото на историята и се опитвал да оправдае претенциите си за лидерство в партията. Обичал май повече себе си в революцията, отколкото самата революция. Когато прелиствах томовете с негови преписки, много силно впечатление ми направи, че още в годините на гражданската война грижливо е събирал онова, което трябвало да остане за него в историята. Хвалебствени писма до него, бележки, изпращани му по време на многобройните му речи, списъци на дипломати, приети на аудиенция от него, отзиви в печата за това, което предприема и върши — всичко се подшивало грижливо и се пазело. Троцки бил уверен, и не без основание, че след смъртта на Ленин лидерството в партията може да премине в негови ръце.

Пряко или непряко, Сталин е подлаган по-често от другите на критичните стрели на Троцки, макар че основните антисталински произведения е създал след изгонването му от Съветския съюз. Известна е характеристиката на Троцки за Сталин като „най-изтъкнатата посредственост в нашата партия“. Впрочем Троцки, който почти никога не скривал, че смята себе си за интелектуален гений (това напомня фразата на Мусолини, „заседнала“ в историята: „Чудна работа, още не съм срещал човек, по-умен от мене!“), често прибягвал до подобни изрази в стремежа си да унижи своите опоненти. Така например през 1924 г. за Зиновиев казва, че е „Натрапваща се посредственост“, нарича Вандервелде[7] „блестяща посредственост“, а Церетели[8] — „надарена и честна посредственост“ и т.н. След изгонването му от Съветския съюз у Троцки остава една вечна маниакална страст — омразата му към Сталин. До края на живота му. Това особено личи в неговата последна незавършена книга „Сталин“, въпреки твърдението му, че в нея личните мотиви не играят роля. „Нашите пътища така отдавна и така много са се раздалечили и до такава степен в моите очи той е оръдие на чужди за мене и враждебни исторически сили, че личните ми чувства към него малко се отличават от чувствата ми към Хитлер или към японския микадо. Колкото до личното, то отдавна е прегоряло.“[9] Никой в света не е написал толкова много жлъчни, злобни, окарикатуряващи и унижаващи неща за Сталин колкото Троцки. Но и никой не е направил толкова много за разобличаването му.

Естествено, Сталин отвръщал на Троцки със същата омраза, проявила се ясно за пръв път още по времето на техните скарвания в годините на гражданската война, по време на боевете за Царицин. Когато идва трагичният ден 21 януари 1924 г., Сталин изпраща на юг телеграма със следното съдържание: „Да се предаде на др. Троцки. На 21 януари в 6 ч. и 50 мин. се помина скоропостижно др. Ленин. Смъртта е настъпила вследствие на парализа на дихателния център. Погребението в събота, 26 януари. Сталин.“[10] Когато подписвал бързото съобщение, Сталин сигурно си е мислел, че тепърва именно му предстои жестока и безмилостна борба с Троцки за лидерството. Но знаел ли е той, че и когато се справи с Троцки, пак няма да „скъса“ с него? Методите на командно-бюрократичния стил, насилието, „затягането на гайките“, чийто привърженик и защитник бил именно Троцки, ще бъдат възприети от Сталин. Не се ли крие тук един от изворите на бъдещата трагедия? Преди Троцки да бъде убит през август 1940 г., политическата му борба със Сталин оставяла релефни щрихи върху портрета на генсека. И за да вникна по-дълбоко в духовния свят на Сталин, изучих колизиите в борбата между двамата бивши „изтъкнати вождове“, тъй като генсекът винаги е смятал Троцки за свой главен личен враг.

Успях да получа сведения от много лица, срещали се със Сталин или попаднали в една или друга степен във водовъртежа на събитията, предизвикани от решенията на Сталин или на неговото обкръжение.

Много плодоносни за мене бяха разговорите ми с лица от обкръжението на Сталин, с хора, работили в ЦК на ВКП(б), в народните комисариати и в НКВД[11], с видни съветски военачалници, политически и обществени дейци, с ония, чиято съдба ги е изправяла при различна обстановка лице срещу лице с генсека и чийто живот се е променял по някой път най-трагично от решенията или действията на „вожда“. След публикуването на статиите ми за Сталин в „Литературная газета“ и в „Правда“ получих около три хиляди писма, много от които са ми изпратени от хора с невероятно странна, често пъти и невероятно тежка съдба. През всичките тези години, работейки в архивите и събирайки документи за живота на Сталин, съм срещал много хора, които по един или друг начин можеха да хвърлят светлина върху нови факти и биографични данни. (От общия хор на историята дори отделният глас е важен.) Благодарение на тях може по-дълбоко да се почувства историческата ретроспекция, да се чуе гласът на отишли си отдавна хора, да се разберат мотивите за сблъсъка на страстите…

Отзвуци от историята… Те живеят в нас, в съдбите ни, в паметта ни, а понякога в новите оскъдни сведения от предишните години, от изтлялото, скриваното. Това са писма, изпратени ни от миналото, което не иска да потъне завинаги в неизвестността, да се изгуби в далнините на безкрайното. Струва ми се, че можем да говорим дори за незавършеното минало. Иначе казано, за такава действителност, за такова явление в хода на времето, за които няма досега достоверен и пълен отговор. Незавършено минало може да има както отделният човек, така и цял народ, непознаващ докрай истинската история на своите триумфи и трагедии.

Така нарекох и книгата си, опитвайки се да покажа как в историята триумфът на един човек се обърна в трагедия за целия народ. В доклада си пред XX конгрес на партията Н. С. Хрушчов подрежда акцентите по своеобразен начин: „Не можем да кажем — отбелязва той, — че постъпките му бяха постъпки на безразсъден деспот. Той смяташе, че така е трябвало да постъпва в интерес на партията, на трудещите се маси с цел да бъдат защитени революционните завоевания. Ето в това именно е и трагедията!“ Мисля, че Хрушчов не е съвсем точен. Тази оценка е оправдание за Сталин. „Вождът“ е обичал личната си власт повече от всичко друго на света, започнал е чудовищните си репресии в името на безграничната си власт, но не е виждал трагедия в това.

Сталин бързо свиква с насилието като задължителен атрибут на неограничената си власт. По всяка вероятност, но това е вече от областта на логическите предположения, наказателната машина, пусната от него в края на 30-те години в пълен ход, завладява въображението не само на функционерите от по-ниското, но и от неговото равнище. Възможно е еволюцията на плъзгането надолу към насилието като универсално средство да преминава през няколко етапа. В началото — борба против реалните врагове, а такива сигурно е имало; по-нататък започва да действа страшната инерция на насилието; накрая насилието се превръща в показател на предаността към „вожда“ и партийната линия. Призракът на заплахата отвън създава атмосфера на „духовна обсада“. Това специфично състояние на общественото съзнание, достигнало апогея си през 1937 г., е пряк резултат от издигането на силата над правото, от замяната на истинското народовластие със сурогатите на култа.

Сталин гледа на обществото като на аквариум от човешки същества: всичко му е подвластно… „Вредителството“, шпиономанията, борбата с вятърните мелници на „двуличието“ стават позорни атрибути на партийността, на сляпата вяра и предаността към „вожда“. Нима може да се допусне, че от седемте членове на Политбюро, избрани на XIII конгрес на РКП(б) през май 1924 г., на първия конгрес след смъртта на Ленин, шестима (всички освен Сталин!) ще се окажат „врагове“?! Дори във времената на средновековната инквизиция едва ли някой е претендирал за такава изключителна „чистота“, изискваща за потвърждение безумни жертви. Сталин, унищожава „враговете“, а вълните се разпространяват все по-надалече и по-надалече… Ето го тираничния триумф на злата сила. Понякога ми е трудно да си обясня защо му е трябвало, след като е отстранил всичките си съперници, да продължава с изтребването на най-добрите хора на партията и държавата в навечерието на страшни изпитания. Тук му е мястото да кажа, че в самите органи на НКВД някои болшевики по-рано от другите виждат опасността от мистерията на всеобща подозрителност и репресии. Само от тяхната среда повече от 23 хиляди честни хора стават жертва на вакханалията на беззаконието.

Ала никакви, дори най-страшните гримаси на историята не можаха да попречат на народа да създаде такива дела, които въпреки трагедията го приближиха до осъществяването на неговите възвишени идеали. Дори най-трагичните години не угасиха у милионите съветски хора вярата в човешките ценности. В диалектиката на триумфа и трагедията се крие безкрайната сложност на действителността, в която от историческите личности зависи така много, но все пак при решаващата роля на народните маси. Казано с думите на Хегел, съдбата на човека не е само негова лична съдба; в нея е отразена всеобщата трагична нравствена съдба.[12] А трагизмът й е тъкмо в това, че в един определен етап милионите хора възприемат Сталин не като човек от плът и кръв, а като символ на социализма, като живо негово олицетворение. Защото една лъжа, повторена много пъти, може да бъде взета за истина. Обожествяването на „вожда“ получава висш смисъл, оправдава в очите на хората всяко негативно явление, обяснявано с машинациите на „враговете“, и обратно — приписва всички успехи на ума и волята на един човек. Още повече че Сталин умее да пропагандира грандиозните си замисли. При вземането и разгласяването на едни или други решения, особено на големи форуми, Сталин винаги се позовава на класиците. Тук той проявява една общочовешка слабост. Хората обичат да бъдат покровителствани. Дори Сталин, този всевластен човек, се притулва в сянката на идеологическите щампи, на авторитета на теорията, на непреходните идеи на своя велик предшественик. Но често пъти това е само идеен камуфлаж. Триумфът на „вожда“ и трагедията на народа намират израз в догматизма и бюрократизма на системата и заедно с това в пламенния патриотизъм и интернационализъм на съветските хора, във всевластието на апарата и манипулирането на съзнанието на милионите, в непоклатимата гражданственост и жертвоготовност на милионите.

Много ми дадоха книгите спомени на прославените съветски военачалници И. Х. Баграмян, А. М. Василевски, А. Г. Головко, А. И. Ерьоменко, Г. К. Жуков, И. С. Конев, Н. Г. Кузнецов, К. А. Мерецков, К. С. Москаленко, К. К. Рокосовски, С. М. Щеменко и други. Разбира се, имах предвид, че свидетелствата на тези изтъкнати личности са писани по време, когато много неща за Сталин все още не бяха известни и когато наскоро след XX и XXII конгрес на партията темата за култа към личността не се анализираше цялостно и откровено. Военните, особено командирите на високи длъжности, изпитаха изцяло върху себе си безмилостната и несправедлива ръка на Сталин. Но освен А. В. Горбатов и още неколцина военачалници, „успели“ да напишат книгите си за преживяното, други нямаха възможността да заговорят с пълен глас за това, което са знаели. Темата за репресиите, грешките и пропуските на Сталин се оказа фактически забранена. Този проблем има и още една страна. След започването на войната Сталин е принуден въпреки волята си да намали насилията вътре в страната. В мемоарите си пълководците и военачалниците засягаха главно военната страна в дейността му, където той успя да прояви политическа твърдост в борбата за победа над фашизма. Изглежда, с това се обяснява защо мнозина военни разкриват образа на Сталин само от положителната му страна. Много от трагичното в личните им съдби, свързани с беззаконието, сякаш остава „зад кадър“. Защото ония няколко десетки хиляди военни, попаднали в навечерието на войната в кървавата мелница на чистката, с редки изключения загиват и не успяват да кажат нищо на потомците. Днес знаем, че и в началото на войната Сталин много пъти прибягва към жестока разправа с мнозина военни, опитвайки се да прехвърли върху тях отговорността за големите неуспехи.

Когато от висотите на днешния ден отправяме поглед към миналото, ние се учудваме, удивляваме се, смайва ни безкрайното търпение на съветския народ и преди всичко на руския. Отде извира това свято търпение? Дали от 250-годишното господство на безжалостните конници на „Златната орда“? Или от безкрайната върволица войни за независимост и свобода? Или пък от нуждата непрестанно да води борба със студовете и необятните пространства? Възможно е. Мисля, че в голямото му търпение са скрити мъдростта на историческия опит, вярата в своята правота, привързаността му към историческите традиции. А главното е убеждението му, че пътят, избран от него през 1917 г., е верен. Не можеше да не го унижават, макар че той късно разбра това, натрапените му почти религиозни ритуали на възхвала на човека, управляващ страната. Един от тези изумителни паметници на унижаване на човека е „антологията“ от колективно възприеманите хвалебствени, абсурдни оди-приветствия и писма до Сталин с думи като „баща“, „слънце“, „мъдър вожд“, „безсмъртен гений“, „велик кормчия“, „непреклонен пълководец“… Бюрократичната мисъл майстореше какви ли не епитети, без да държи сметка, че те направо оскърбяват достойнството на народа.

Най-лесно е да се каже, че всяко време си има своето „средновековие“. Аз съм дълбоко убеден, че ако след смъртта на Ленин не беше се получил този недостиг от народовластие, социалистическото развитие на обществото щеше да се осъществява и без дълбоките извращения, възникнали по вина на Сталин и обкръжението му през 30-те, 40-те и в началото на 50-те години. Трагичното не беше неизбежно. Разбира се, днес е по-лесно да се говори за възможна алтернатива, отколкото да се направи избор в ония, сега вече далечни години. Обстоятелствата по-лесно се анализират. По-сложно е човек да се справи с тях. „Историкът винаги е в правото си да противопоставя хипотези, които биха променили съдбата, станала вече минало — пише Жан Жорес. — Той е в правото си да казва «ето ги грешките на хората, ето ги грешките на партията» и да мисли, че ако не са били направени тези грешки, събитията биха приели друга насока.“[13] Исторически алтернативи е имало.

От висините на днешното може да се допусне, че след смъртта на Ленин, пред който се прекланяли дори опозиционерите, реални шансове да възглавят партията имали Троцки и Бухарин. Мисля, че шансовете на Зиновиев и Каменев били значително по-малко. По всяка вероятност, ако на кормилото на партията беше застанал Троцки, може би също я очакваха тежки изпитания: той е привърженик на социалното насилие. Нещо повече — нямал ясна научна програма за построяването на социализма в СССР. А Бухарин имал такава програма, имал и свое виждане за общопартийните цели. Но при цялата си привлекателност като личност, висок интелект, мекота и човечност Бухарин дълго време не разбирал нуждата от ускоряване в натрупването на икономическа мощ. А без нея съществувала реална заплаха за оцеляването на Съветския съюз в обстановката на империалистическо обкръжение, където нито за минута несеквала мисълта да бъдат ликвидирани Съветите. Бухарин обаче възразявал против Сталиновите методи на това ускоряване.

Имало, разбира се, и други — Рудзутак, Фрунзе, Риков… След смъртта на Ленин и до началото на 30-те години Сталин се ползва с репутацията на един от най-твърдите и волеви защитници на курса към укрепване на първата в света социалистическа държава. Друг въпрос е как си го представял. Да, Сталин не е имал нужните качества, за да замени Ленин. Но никой не ги е имал. На Сталин, разбира се, му липсвали духовната, сила на Ленин, теоретическата задълбоченост на Плеханов, културата на Луначарски. В интелектуално и нравствено отношение отстъпвал на мнозина, а може би и на повечето от вождовете на революцията. Но по време на борбата за лидерство голямо значение имали целеустремеността, политическата воля, хитростта и коварството му. Според думите на Хамлет „при бремето на своите недъзи“ имал и нещо, което другите не притежавали. Немалка роля изиграла и способността му да използва максимално партийния апарат за постигане на собствените си цели. Виждал в този механизъм идеалния инструмент на властта. А за Лениновото предупреждение по отношение на Сталин знаели далеч не всички болшевики.

След като делегатите на XIII партиен конгрес били осведомени за Лениновата оценка, генсекът временно „слага под ключ“ негативните си лични качества, което му осигурява до голяма степен поддръжката на повечето от партийните членове. В тази обстановка шансовете на другите лидери не били големи. Мнозина от висшето партийно ръководство отначало просто ме дооценяват Сталин — хитростта, целеустремеността и коварството му. Когато разбират това, е вече късно.

На всичко отгоре Сталин бил голям актьор. Играел изключително изкусно много роли: на скромен ръководител, на борец за чистотата на партийните идеали, а после и на „вожд“, „баща на народа“, велик пълководец, теоретик, ценител на изкуствата, прорицател. Но особено старателно се стремял да играе ролята на верен ученик и съратник на великия Ленин. Всичко това му донася постепенно популярност сред народа и партията.

Но в крайна сметка става дума не за личностите, а преди всичко за това, че демократичният потенциал, който Ленин започнал да създава, не бил опазен. Ние се опитваме сега, след десетилетия, „да намерим“ човека, който би могъл в историческа ретроспекция да бъде алтернативата на Сталин. Най-вероятната, най-ефективната алтернатива би трябвало да бъде група ленинци, едно ръководно ядро на партията, задължено да изпълни волята на Ленин. Но колективната мисъл и колективната воля на Лениновата гвардия проявяват необяснимо объркване и късогледство. Ако бяха създадени демократични „предпазители“ за социална защита, по-конкретно като истинско колективно ръководство, тогава не би имало решаващо значение дали лидерът е известен, или не. Например, ако с партийния устав бяха установени и после спазвани определени срокове за заемане на поста генерален секретар, както и на другите изборни длъжности, можеше да се избягнат култовите извращения. Когато не се постъпва така, съдбата на една страна попада в твърде голяма зависимост от избора на историята: кой ще застане на кормилото на властта.

Допринесъл доста за стабилизирането на социализма в нашата страна (но по неговите представи съвсем различен от нашите представи днес), Сталин, който формално „не криввал“ към каквито и да било опозиционни течения, не издържа на изпитанията на властта и фактически се отклонява от Лениновата концепция за социализма. Тук е уместно да си припомним разсъжденията на Плутарх, че „съдбата, изтиквайки нагоре лошия характер с дела от голяма важност, разкрива неговата негодност…“[14] Това намери израз в социалното явление, наричано често сталинизъм. Може да се спори дали понятието е правомерно, но не може да се прикрие по никакъв начин фактът, че зад него стои определен социален феномен, възникнал като резултат от деформиране на демократичните принципи на народовластието, без които социализмът губи не само своята ефективност, но и привлекателността си.

По мое мнение сталинизмът е синоним на извращаване на теорията и практиката на научния социализъм. Главните прояви на това извращаване се изразяват в отчуждаването на трудовите хора от властта, в насаждането на многобройните разновидности на бюрокрацията, във втълпяването на догматични щампи в общественото съзнание. Замяната на народовластието с единовластие довежда до появата на специфичен вид отчуждаване, пораждащо у хората социална апатия, намаляване на реалната стойност на социалистическите ценности, замиране на динамизма в развитието. Върху всички сфери на битието ни легна огромната, но боледуваща сянка на Сталин. Оказа се, че не е толкова лесно да се освободим напълно от бюрократичното и догматичното „затъмнение“.

На фона на делата, извършени от народа, личността на Сталин изглежда особено неубедителна от гледна точка на отношението му към общочовешките морални ценности. Сталин не е само безмилостен към политическите си противници. Всяка гледна точка, различна от неговата, Сталиновата, смятал за опортюнистична. Всеки, който не е бил с него, е окачествяван само като враг. У Сталин идеята за дълг, разбирана като израз на безусловна изпълнителност, доминира над идеята за човешките права. Не бива да се очаква, че сирените на историята или самото провидение ще предупредят партията за заплашващата я опасност. Това трябвало да направят съответните институции и преди всичко хората около Сталин.

Но уви! Никой не го прави. Най-вече защото издънките на бюрокрацията, култивирани от Сталин, се разлистват по-бързо от демократичните ценности. Като главна творба на Сталин изпъква формираната от него всеобхватна бюрократична прослойка, основната опора на методите, начинанията и намеренията му. Откакто има — и докато има! — бюрократична методология на мислене и действие, ще има и поклонници на Сталин и на неговата „твърда ръка“. Сталин не е само история. Той в известен смисъл е и начин на светоусещане, пътища за определяне на ценностните приоритети и пътища за постигането им. Естествено е днес всички грехове, грешки и недостатъци просто да се приписват на Сталин и наследството му. Така е най-лесно. Ако се поразмисли човек, ще види, че главните болести на обществото ни — бюрократизмът, догматизмът и самовластието — са „придобити“ в годините на самодържавието на Сталин.

На малцина е отредено да преживеят времето си. Един от тях е Сталин. Дълго още няма да затихнат споровете около ролята му в нашата история, ще се придружават с епитети, обагрени и с ненавист, и с почит, и с горчивина, и с недоумение. Съдбата на Сталин още веднъж ни убеждава, че в крайна сметка властта на великите идеи е по-силна от властта на хората, каквито и титани да ни се струват те. Дори фараоните не са устояли пред времето. Мумиите им са доказателство за пълното поражение на „вечните“. Властта на времето е абсолютна власт. Времето тече ту безшумно, ту в грохота на войни и революции, ту в потока от речи и социални конвулсии. И най-големите паметници в чест на прочути люде, герои, знаменитости на цивилизацията се обливат от потока на времето и се размиват, рушат се. Неизмеримо по-трайни са паметниците в областта на философията, „монументите“ на културата. „Илиада“, сонетите на Петрарка, максимите на Кант, „Слово о полку Игореве“[15] са вечни. Идеите на социалната справедливост и хуманизма, изказани най-пълно от основоположниците на научния социализъм, са сред непреходните ценности. Трагичната одисея на Сталиновите злоупотреби не можа да лиши напълно от привлекателност социалистическите идеали.

Опитът да се направи портрет на Сталин не е просто епизодично връщане в близкото минало. Не бива да забравяме, че разглежданите процеси в историята, от които времето все повече ни отдалечава, продължават да влияят и дълго още ще оказват въздействие както върху днешното, така и върху утрешното. А те често пъти се оказват много по-близо до нас, отколкото предполагат някои. В работата си над портрета съм се ръководел единствено от желанието да разкажа истината за този човек.

Съдът на хората може да бъде илюзорен. Съдът на историята е вечен.

[1] Правда, 21 декабря 1949. ↑

[2] Днепрогрес — мощна водна електроцентрала, построена в периода 1927–1932 г. на р. Днепър в гр. Запорожие; Магнитка — голям металургичен комбинат в гр. Магнитогорск, пуснат през 1932 г.; Папанин — съветски полярен изследовател, възглавил първата дрейфуваща станция СП-1 (1937–1938 г.); Ангелина — организатор на първата женска тракторна бригада {1933 г.); Стаханов — инициатор на масовото движение на новаторите в производството, постигнал през 1935 г. рекорден добив на въглища; Бусигин — инициатор на стахановското движение в автомобилостроенето, поставил през 1935 г. световен рекорд в коването на колянови валове. — Б.пр. ↑

[3] Ленин, В. И. Събр.съч. Т.44, с.475. ↑

[4] Генсек — така е наричан съкратено генералният секретар на партията. — Б.пр. ↑

[5] Барбюс, А. Сталин. М., 1936, с.343-344. ↑

[6] Ярославский, Е. М. О товарище Сталине. М., 1939, с.153. ↑

[7] Емил Вандервелде (1866–1938 г.) — белгийски десен социалист, един от лидерите на II интернационал. ↑

[8] И. Г. Церетели (1881–1959 г.) — един от лидерите на меншевизма. ↑

[9] Trotsky, L. Stalin. N. Y. Benson Vermont, 1947, v.1, p.7. ↑

[10] ЦГАСА, ф.918, оп.3, д.80, л.591. ↑

[11] НКВД — Народен комисариат по вътрешните работи. — Б.пр. ↑

[12] Гегель. Соч. Т.10. М., 1932, с.87. ↑

[13] Жорес, Ж. Социалистическая история французской революции. Т.6. М., 1983, с.446. ↑

[14] Плутарх. Соч. М., 1983, с.429. ↑

[15] „Песен за похода на Игор“ — паметник на старата руска литература от края на XII в. — Б.пр. ↑

КНИГА ПЪРВА

ГЛАВА ПЪРВА

ОКТОМВРИЙСКИ ОТБЛЯСЪЦИ

Революция е възможна само там, където има съвест.

Ж. Жорес

В началото на 1917 г. Йосиф Висарионович Сталин (Джугашвили) е на трийсет и седем години. Мразовитата Курейка в Туруханския край, до самия Полярен кръг, вече от няколко години е негова обител. Време и храна за размисъл — много. Вие снежната буря, не спира, затрупва до покрива къщурката, а мислите му непрекъснато се връщат към събития, които никога не може да забрави. Декември 1905 г. — първата му среща с В. И. Ленин на партийната конференция в Тамерфорс. Шумни спорове на заседанията, а в почивките — приятелски разговори… Това винаги е удивлявало Сталин. Партийните конгреси в Стокхолм и Лондон, където всъщност за пръв път се докосва до изкуството на политическата борба, търсенето на компромиси, проявата на неотстъпчивост, в принципите…

Малобройните му излизания в чужбина утаяват в душата му някаква трудно обяснима, тревожеща го горчилка. Често се чувствува чужд, излишен сред остроумните си събеседници. Сталин не може да се дуелира с думи тъй бързо и сръчно, както Плеханов, Акселрод, Мартов. Усещането на вътрешно раздразнение и на оскърбена интелигентност не напуска кавказеца през цялото време, докато е в компанията на тия хора. Още тогава се ражда нейде скрито у него трайна враждебност към емиграцията, към чуждите земи, към интелигенцията — безкрайни препирни в евтини кафенета, окадени стаи в затънтени хотелчета, умуваници за философски школи и за икономически учения…

Цялата дооктомврийска биография на Сталин се вмества между седем ареста и пет бягства от царските зандани и заточения. Но за този период бъдещият вожд не обича публично да говори. Никога по-късно не е разказвал за участието си във въоръжени изземвания за партийната каса, за това, че когато е в Баку, известно време отстоява позицията „обединяване на всяка цена с меншевиките“, за първите си безпомощни литературни опити. Веднъж, когато фъртуната разтърсва къщицата, Сталин си припомня едно от ранните си стихотворения, което му харесва и дори е удостоено с публикуване във вестник „Иверия“. Тогава семинаристът е на шестнайсет-седемнайсет години. Стиховете за неговата планинска страна засилват копнежа му по нея и събуждат у него някаква смътна надежда. Сталин има чудесна памет и тихичко, почти шепнешком, започва бавно да реди:

Когда луна своим сияньем

Вдруг озаряет мир земной,

И свет се над дальней гранью

Играет бледной синевой,

Когда над рощею в лазури

Рокочут трели соловья

И нежный голос саламури[1]

Звучит свободно, не таясь,

Когда утихнув на мгновенье

Вновь зазвенят в горах ключи

И ветра нежным дуновеньем

Разбужен темный лес в ночи,

Когда беглец, врагом гонимый,

Вновь попадет в свой скорбный край,

Когда кромешной тьмой томимый

Увидит солнце невзначай, —

Тогда гнетущей душу тучи

Развеян сумрачный покров,

Надежда голосом могучим

Мне сердце пробуждает вновь,

Стремится ввысь душа поэта;

И сердце бьется неспроста:

Я знаю, что надежда эта

Благословенна и чиста![2]

Докато той неочаквано за самия себе си шепне като молитва стихове от своята ранна младост, стопанката на порутената къщица надниква два пъти през пролуката, вглеждайки се учудено в мрачния наемател. А той седи с отворена книга до трепкащата свещ, вторачил поглед в ослепялото заледено прозорче. Сталин оставя завинаги още в далечната си младост не само наивните си стихчета, но и много от онова, което интелигентните наричат сантименталност. Дори на майка си пише много рядко. Суровото детство и животът му на нелегален, на вечен беглец са го направили студен, коравосърдечен и подозрителен.

Той умее да отпъжда тревожните си мисли и спомени. Но ето, че са изминали вече почти десет години от смъртта на жена му Като, а образът й, разкривен от тифа, витае сега нейде наоколо… И той си спомня как през юни 1906 г. тайно ги венчава в църквата „Свети Давид“ неговият съученик от семинарията Христофор Тхинволели. Като (Екатерина Сванидзе) е съвсем млада, чудно красива и гледа влюбено и предано с големите си очи своя съпруг, който ту се появява, ту изчезва задълго. Кратък е семейният им живот. Безмилостният тиф отнема на Сталин единственото по всяка вероятност същество, което истински е обичал. На снимка е увековечен миг от погребението — отпред до ковчега с лице, изразяващо искрена скръб, стои Сталин, възнисък, слабичък, с гъста рошава коса.

От живота Сталин научава много неща и не на последно място да си служи с хитрости, да проявява пресметливост, да изчаква. Сянката на саможивство и на вътрешна студенина, пролазила у него още в младите му години, се превръща с времето в ледена безчувственост и безпощадност. Но по-късно Сталин ще се научи да носи маската на спокоен, дори приветлив човек с проницателни очи.

Защо Йосиф Джугашвили става революционер? Може би защото рано вкусва от трохите интелектуална храна в Горийското духовно училище и Тифлиската духовна семинария, в които се е учил? Кой знае, ако не бяха попаднали в ръцете на семинариста томчета от Русо, Ницше или Лок, дали щеше да се замисли защо баща му кърпи обуща само на бедняците? Или пък може би неудовлетвореността от теологичното затворничество го е завела при хората с бунтарски характер? А може да го е накарала да погледне на света с по-широко отворени очи попадналата в ръцете му тъничка брошура „Азбуката на марксизма“? Никой не е в състояние да отговори на този въпрос. Ако не беше обаче станала тогава, на прага на новия век, не съвсем ясната, но решителна смяна на религиозните пътепоказатели със светски, еретични, някое грузинско село дало да се сдобие с млад, възнисичък православен свещеник — духовен пастир на хората. Не само веригата величествени планини, но и дребнавите грижи за сиромашката му енория и за многобройната му челяд, мечтите му за шумния Тифлис щяха да издигнат стена между монотонния му живот и целия останал свят. Можел ли е синът на един бедняк да предположи, че по волята на съдбата и поради играта на обстоятелствата ще стане през един етап от историята на великия наш народ нещо неизмеримо по-голямо от духовен негов пастир?

[1] Саламури — вид свирка. — Б.а. ↑

[2]

В свободен превод:

Щом луната засияе

и земята озари,

син светлик щом заиграе

над далечните гори,

щом в надгорските лазури

бликнат славееви трели

и засвирят саламури

без боязън, волни, смели,

щом потоци в планината

зашуртят след миг мълчание

и зашуми в нощта гората

на вятъра от нежното дихание,

беглецът щом от враг подгонен,

попадне в своя скръбен край

и разтерзан от мрак вековен,

там види слънце да сияй,

в душа ми грейва лъч тогаз,

развят е тягостният мрак,

надеждата с всевластен глас

сърцето ми събужда пак.

Лети поетът в небесата

сърце му бие поривисто:

аз знам, че таз надежда свята!

благословена е и чиста!

↑

АНФАС И В ПРОФИЛ

Наскоро след Октомврийската революция възниската фигура на Сталин започва да хвърля вече забележима сянка, която постепенно нараства. През 30-те години тя става огромна. В последните години от живота му — гигантска.

Преди революцията кой е могъл дори да предположи, че след 1922 г. незначителният нелегален конспиратор ще започне стремително да се изкачва към върха на властта? Образно казано, Сталин разблъсква плътните редици на Лениновата кохорта и бързо излиза от най-задните й редове в челната група. А после застава и пред нея. Нещо повече — на никого и през ум не е минавало, че след смъртта на Ленин тази група, това ядро от бележити болшевики ще започне бързо да се топи и да намалява. Колкото по-високо се издигал Сталин, толкова повече редеели около него хората, запалили заедно с Ленин факела на революцията.

Допреди началото й този човек май е по-известен на различните отделения в полицейския департамент. При всеки нов контакт на жандармското управление с Джугашвили там грижливо го снимали в профил и анфас. Така например на бланка на Бакинското губернско жандармско управление в тези две пози е фотографиран мършав небръснат млад човек. След две десетилетия той ще стане генерален секретар на Лениновата партия.

Жандармите не се отличавали с умение в увардването на затворниците, но затова пък описвали най-точно „държавните престъпници“. В текста под фотографиите се съобщава, че Джугашвили е „слаб“, косата му е „черна и гъста“, „брада няма и мустаците му са тънки“, лицето му е „грапаво, с белези от сипаница“, формата на главата му е „овална“, челото — „право и невисоко“, веждите — „дъгообразни“, очите — „хлътнали, кафяви, с жълти петна“, носът — „прав“, ръстът — „среден 2 арш. 4,5 верш.“[1] (1,62 см — б.пр.), телосложението — „посредствено“, брадичката — „остра“, гласът — „тих“, „на лявото ухо бенка“, ръцете — „едната от тях, лявата — изсъхнала“, на левия крак — „2-ри и 3-и пръст сраснали се“ и още двайсетина други белези. Когато Джугашвили-Сталин стане всемогъщ, неговите блюстители на държавната сигурност няма да се занимават с такава празна работа. Защото нито един от политическите затворници през неговата „епоха“ не ще успее да извърши като него пет бягства. В бъдеще, за да бъдат определени съдбите на много и много хиляди негови потенциални противници, няма да има никакво значение на кое ухо има бенка и колко аршина и вершока е висок „врагът на народа“. И критериите, и мащабите ще бъдат други.

Мисля, че читателят се интересува не от физическите и външните данни на бъдещия „вожд“, които може да се видят анфас или в профил, а от ония политически и нравствени параметри, с които той влиза в 1917 година. Веднага ще кажем: Сталин не е „злодей“ още от детинството си, както понякога се казва. Но за детството му трябва да си спомним, за да разберем по-добре характера на зрелия Сталин.

За детските години на Джугашвили се знае малко. И самият Сталин не обичал да си спомня за тях. Детството му е безнадеждно нерадостно. Екатерина и Висарион Джугашвили, бедни селяни, а после горийски бедняци, живеят в страшна немотия. От тримата им синове двама — Михаил и Георгий — умират ненавършили още и годинка, останал им само Сосо (Йосиф). Но и той заболява на петгодишна възраст от едра шарка и едва оживява, давайки основание на жандармите в графата „Особени белези“ редовно да пишат: „Лице грапаво, с белези от сипаница.“ Както споменава И. Иремашвили, грузински меншевик, който познавал семейство Джугашвили, бащата на Сталин, занаятчия обущар, много пиел. Майката и Сосо често понасяли жестоки побои. Преди да заспи, пияният гледал да зашлеви по някоя плесница на своенравния хлапак, който явно не го обичал. Още тогава Сосо се научава да хитрува, за да не се среща с пияния си баща. Несправедливите побоища ожесточават момчето. Майката се посвещава изцяло на сина си. Именно по нейно настояване и с цената на огромни усилия Сосо е настанен в духовното училище, а после и в семинарията. Скоро майката скъсва окончателно с баща му, който отива в Тифлис, където умира самотно в един нощен приют и е погребан на държавни разноски.

След като Й. Джугашвили тръгва по пътя на професионалния революционер, той завинаги напуска домашното огнище. Както успях да установя, след 1903 г. с майка си се вижда само четири-пет пъти. Екатерина Георгиевна отива за първи път при сина си в Москва точно когато Сталин става генсек. За последен път се срещат през 1935 г. Мислил ли е синът, че неудържимото желание на неграмотната жена да го „изтика“ от немотията му е дело оня пръв шанс, използван от него? Две години след тази среща, доживявайки до юли на трагичната 1937 г., майката на Сталин угасва тихо в дълбока старост.

През декември 1931 г. германският писател Емил Лудвиг, разговаряйки със Сталин, попитал събеседника си: „Какво ви е тласнало към опозиционерството? Може би лошото отношение на родителите ви към вас?“ — „Не. Родителите ми бяха необразовани хора, но не се отнасяха лошо с мене.“[2]

Всичко, което ни е известно за ранните години на Й. Джугашвили, дава основание да предположим, че казаното от „вожда“ за родителите се отнася само за майка му. Лудвиг, който навремето е написал очерци портрети на Мусолини, на кайзер Вилхелм и на Масарик, се опитал в един само едночасов разговор да проникне във вътрешния свят на „загадъчния съветски диктатор“. Едва ли обаче е успял. Специално за ранните години на своето оформяне Сталин не е поискал да се впуска в подробности.

Когато разглеждам Сталин през призмата на нравствения „анфас и профил“, не мога да премълча, че в духовните учебни заведения момчето показва сравнително добри способности и феноменална памет. Сосо заучавал религиозните текстове по-бързо от другите. Отначало книгите със Стария и Новия завет пробуждат у семинариста непринуден интерес. Той се мъчи да вникне в идеята за единосъщния бог като носител на абсолютната доброта, абсолютното могъщество и абсолютното познание. Но продължителното изучаване на теологията като синтез от догми и морални принципи скоро му омръзва. Неусетно за самия него (а нали Сосо учи в духовни заведения общо повече от десет години) в съзнанието на способния ученик се оформят важни за по-нататъшната му съдба особености в мисленето и в дейността му. Към десетте години религиозна подготовка трябва да се прибавят още толкова години затвор и заточение, изтърпени от Коба.[3] Положението му на отритнат, предаден от обществото на остракизъм подсилва у младия революционер затаена, но трайна ожесточеност и неудовлетвореност от съдбата. Странният синтез от научени, но отхвърлени религиозни постулати, ролята му на социален изгнаник и като резултат неизясненото влечение към „метежна“ дейност оставят несъмнено следи в характера на младия Сталин. Първите петнайсетина години на оформянето му, преминали в семинарската затънтеност и затворническите килии, не може да не се отразят на интелекта, чувствата и волевите качества на професионалния революционер. В мисленето това се проявява в редица особености.

Една от тях е стремежът му да систематизира и класифицира, да разпределя по интелектуалните „рафтчета“ всяко познание. А това е характерно, ако може така да се каже, за „катехизисното мислене“. Обикновено този вид мислене създава в околните впечатление, че имат пред себе си човек с организиран, последователен ум. Друга особеност на Сталиновото мислене е липсата на сериозно критично отношение към собствените идеи и постъпки. Цял живот Джугашвили вярва в постулати — отначало в християнските, а после в марксистките. Всичко, което не се побира в прокрустовото ложе на заучените концепции и схеми, Сосо смята за ерес, а по-късно и за опортюнизъм. Но тъй като самият той рядко подлага на съмнение истинността на едни или други фундаментални теоретически положения, на едни или други теории, в които вярва, не мислел, че е нужно да се отнася критично и към собствените си възгледи и намерения. Та нали според него никога не се е отклонявал от класическите принципи на марксизма! Изглежда, на първо място е поставял вярата, а не истината, макар че сигурно не би признал това и пред самия себе си. Добре е, когато се вярва в идеали и ценности. Но не е добре, когато вярата изтласква истината на заден план. Религиозната храна и социалното му положение спомагат у Джугашвили да се оформи скрит, но дълбок егоцентризъм, изразен в преувеличаване ролята на собственото „аз“ в тъканта на заобикалящата го действителност.

Сталин рано разбира, че в живота няма на кого друг да се надява освен на себе си. Другарите му в Баку и Тифлис често му казват: „Коба, ти имаш силна воля!“ Похвалата го насърчава. Джугашвили решава да отрази тази особеност на характера си в своя революционен псевдоним, като избере „желязно име“. И от 1912 г. подписва своите статии с псевдонима Сталин. Впрочем не само той изпитва желание да фиксира твърдостта на характера и на възгледите си с псевдоним. Л. Б. Розенфелд например, който по твърдост на волята не можел да се мери с Джугашвили, решава да използва псевдонима Каменев. Но с течение на времето, както ще покаже историята, „камъкът“ няма да устои на „стоманата“. Сталин иска да вярва във волята си, в своята неуязвимост, в положението си на регионален предводител. Вярата — този цимент на догматизма — никога не е напускала Сталин.

Религиозното образование спомогнало да се формира у Джугашвили-Сталин непоклатимо догматично мислене. Макар бъдещият „вожд“ да подлагал често догматизма на критика, разбиранията му за него са вулгарно опростени. Склонен е винаги да канонизира твърдо едни или други положения в марксистката теория, стигайки често до дълбоко погрешни изводи. Така например абсолютизирането на същината и значението на класовата борба го довежда през 30-те години до лъжливата формула „за изостряне на класовата борба успоредно с постигането на успехи в социалистическото строителство“. Опортюнизмът, фракционността, различията в мисленето за него са синоними на класов противник. Бившият семинарист вижда диктатурата на пролетариата винаги през призмата на социалното насилие, извън съзидателното начало и т.н.

С „приближаването“ си към революцията Сталин успява да усвои основните положения на марксизма, но без да прояви очебийно някаква способност за творческото им прилагане. Влиянието на религиозното образование (а друго Джугашвили не е имал) се отразява, още веднъж ще подчертая, преди всичко върху методологията в мисленето му, а не върху съдържанието на възгледите му. От пътищата на догматизма, наистина невинаги явно изразени, Сталин не можа да се освободи до края на живота си.

През целия си живот почти не е имал никакви близки приятели, особено такива, към които да запази топли чувства. Политическите сметки, емоционалната сухота и нравствената пустота не му позволяват да си спечели приятели и да ги запази. Толкова по-учудваща е, че към края на живота си Сталин си спомня именно за своите „другари по каша“ от духовното училище и семинарията. Ето например един факт.

По време на войната той вижда случайно, че в сейфа на сътрудника му А. Н. Поскрьобишев има голяма сума пари.

„Какви са тия пари?“ — учудено и същевременно подозрително попитал Сталин, гледайки не пачките банкноти, а своя сътрудник.

„Това са вашите депутатски пари. Трупат се тук от много години. Взимам от тях само за партийния ви членски внос“ — отговорил Поскрьобишев.

Сталин замълчал, но след няколко дни се разпоредил да бъдат изпратени на Пьотър Копанадзе, Григорий Глурджидзе и Михаил Дзерадзе големи парични суми. На листчето написва собственоръчно:

„1) На моя приятел Петя — 40 000.

2) 30 000 рубли на Гриша.

3) 30 000 рубли на Дзерадзе.

9 май 1944 г.

Сосо“

Същия ден надраскал още една кратичка бележчица на грузински:

„Гриша!

Приеми от мене един малък подарък.

9.05.44

Твой Сосо“[4]

В личния му архив са запазени няколко подобни бележки. В седмото десетилетие на живота си, в кипежа на войната, Сталин неочаквано проявява филантропични наклонности. Но характерното е, че си спомня за приятели от далечната младост — за съучениците си от духовното училище и семинарията. Това е още по-учудващо поради обстоятелството, че Сталин никога не е проявявал сантименталност, нравствена доброта. Известна ми е още една филантропична постъпка на Сталин вече след войната. „Вождът“ изпраща писмо до селище Пчолка, Паргибски район, Томска област, със следното съдържание:

„Др. В. Г. Соломин,

Получих писмото Ви от 16 януари 1947 г., пратено по академик Цицин. Още не съм забравил Вас и приятелите от Туруханск и сигурно няма да Ви забравя. Пращам Ви от моите депутатски пари шест хиляди рубли. Тази сума не е толкова голяма, но все пак ще Ви свърши работа

Желая Ви здраве.

Й. Сталин“[5]

В местата на последното си заточение, както ми разказа старият болшевик И. Д. Перфилиев, изпратен в тези краища вече в съветско време, Сталин завързал отношения с местна жителка, от която имал дете. „Вождът“, разбира се, никога и никъде не е споменавал този факт. Не успях да установя дали се е грижел за тази жена, чийто път се пресякъл с един етап от странстванията на заточения революционер, или нещата са се ограничили само с признанието, че „сигурно няма да забрави“ приятелите от Туруханск.

Сухотата, студенината, пресметливостта и предпазливостта на Сталин по всяка вероятност се задълбочават поради трудностите в живота му като професионален революционер, принуден от 1901 до 1917 г. да бъде в нелегалност, да попада често в затвора и в заточение. Всички, които го познават оттогава, отбелязват рядката му способност да владее себе си и да проявява издръжливост и спокойствие. Можел да спи на шум, да посреща хладнокръвно присъдите, твърдо да понася жандармските обноски по време на пътуванията му по етапен ред. Може би един-единствен път са го видели развълнуван — когато умира от коремен тиф младата му жена, оставила на скитника си мъж двумесечния им син Яков. Момченцето е откърмено от една състрадателна жена с презиме Монаселидзе, а Сталин става още по-коравосърдечен.

Когато изтърпява от началото на 1914 г. последното си заточение в Туруханския край заедно със Свердлов и с други революционери, Сталин прави впечатление на саможив и мрачен човек. В редица писма от мястото на заточението Свердлов го нарича „голям индивидуалист в обикновения живот“[6]. Заточен вече като член на Централния комитет на партията (по същото време там са заточени още трима членове на Централния комитет — Я. М. Свердлов, С. С. Спандарян и Ф. И. Голошчокин), Сталин се държи отчуждено, сдържано. Интересува се сякаш само от лов и риболов. Наистина по едно време проявява желание да учи есперанто (един от заточениците бил донесъл със себе си учебник), но бързо се отказва. Отшелничеството му нарушават само епизодичните пътувания до Сурен Спандарян, който живеел в село Монастирское. На събранията, уреждани от заточените, Сталин обикновено мълчи, отървавайки се само с отделни реплики. Като че ли чакал нещо или бил вече уморен от бягства. Във всеки случай обществената му пасивност през последните две-три години преди революцията е поразителна.

Изглеждало, че окрилен от написването на сполучливия си труд „Марксизмът и националният въпрос“, завършен в януарските дни на 1913 г. във Виена, Сталин използва за литературна работа дългото си пребиваване в заточение, където не е обременен с каквито и да било задължения. Знаел, види се, че Ленин оценил високо статията му по националния въпрос.[7] Обаче това не вдъхновява Сталин за по-нататъшно задълбочено изучаване на проблема. Творческото и общественото му безплодие през тези години, продължили твърде дълго, говорят за някаква духовна депресия на заточеника. За четири години, при наличието на библиотека и на колкото си иска свободно време, Сталин дори не се и опитва да създаде нещо сериозно. Между другото, Джугашвили се държи пак така и по време на двете му заточения в Солвичегодск през 1908 и 1910 г. Като че ли не само пълното, но и частичното му изолиране от революционните центрове хвърля Сталин (ако не е бягал) в състояние на пасивно очакване. Когато придобие могъщество, умението му да изчаква ще бъде вече не пасивно, а тънко пресметнато.

Обикновено заточените и арестуваните революционери, както се посочва в спомените им, четели много. За тях затворът бил своеобразен университет. Орджоникидзе си спомня, че в Шлиселбургската крепост прочел Адам Смит, Рикардо, Плеханов, Богданов, Уилям Джеймс, Ф. У. Тейлър, Бекер, Ключевски, Костомаров, Достоевски, Ибсен, Бунин…[8] Сталин също много четял и винаги се удивлявал колко беззъбо се бори царският режим със своите „гробокопачи“ — можело да не работят, да четат колкото си щат и дори да бягат. За да избягаш от заточение, общо взето, било нужно само да имаш желание. Може би още тогава е стигнал до извода, който обявявал после неведнъж на всеослушание: силната власт трябва да има силни наказателни органи. След като става „вожд“ и устройва кървава чистка в държавата, Сталин се съгласява с предложението на Ежов да бъде изменен режимът за издръжката на политическите затворници. Именно по негово настояване на февруарско-мартенския пленум на ЦК през 1937 г. в резолюцията по доклада на Ежов е внесен специален пункт, в който се казва, че „затворническият режим за враговете на съветската власт (троцкисти, зиновиевци, есери и др.) е недопустим. Прилича повече на принудителни почивни домове, отколкото на затвори. Допуска се общуване, свободна връзка чрез писма, получаване на колети и т.н.“[9]. „Мерки“, разбира се, били взети. За никакви „университети“ за нещастниците не може и дума да става. Хората, попаднали в далечните лагери по време на Сталиновото единовластие, водят отчаяна борба за оцеляване. Далеч не всички успяват да оживеят.

Дори отделните случки на бягство били рядко събитие и за тях се докладвало на Сталин. Така например на 30 юни 1948 г. министърът на вътрешните работи съобщава на Сталин и Берия:

„МВР на СССР докладва, че на 23 юни т.г. от Обския изцравително-трудов лагер при Северното железопътно строителство на МВР на СССР група затворници на брой 33 души, след като са обезоръжили двамата охраняващи ги войници и взели две карабини с 40 патрона, забягнали нагоре по левия бряг на Об…

Към 29 юни от избягалите 4-ма са убити, 12 са задържани, останалите се преследват…

С. Круглов“[10]

Сталин се разпоредил отговорното лице да замине на местопроизшествието и да организира залавянето на останалите, като обезателно му докладва след завършване на „операцията“ Жандармското управление на царя нищо не представлява пред наказателните органи на Сталин.

Когато четял вестници, пристигащи с голямо закъснение в Туруханския край, в пощенската станцийка на Курейка, бъдещият „вожд“ не може да не е усещал, че назряват големи събития. Но когато се разразява кървавата световна война, у заточеника изчезват и последните признаци на някаква обществена активност. Изглежда, че макар отначало да се канел, Сталин не искал вече да бягало две причини: поради трудностите, очакващи го като нелегален във военно време, и поради нежеланието му да попадне в армията в хода на мобилизацията. Впрочем, когато през февруари 1917 г. наборната комисия в Красноярск поискала да изпрати Сталин „в строя“, той бил признат за напълно негоден поради физическите му недостатъци (изсъхнала ръка и дефект в крака).

През тези четири години на заточение, когато в обществото се множат невидимите бързеи на социалното напрежение, когато расте недоволството на народа от империалистическата война, Сталин сякаш изчаква нещо. Може би той, настрадалият се човек, се е разочаровал от двете десетилетия безплодна революционна дейност? Или е предчувствал, че му предстои в скоро време да навлезе в друг етап от живота и борбата? А може пък да го е докоснало неверието във възможността да бъде съборено самодържавието? Никой никога няма да узнае това. За този период от живота си Сталин нищо не е писал и твърде малко е разказвал.

През четирите години бил пасивен, практически нищо не написал, в нищо не се проявил като член на Централния комитет на партията. Лидери на заточените фактически станали Спандарян и Свердлов. Заточениците се групирали около тези две фигури. Сталин стоял настрана, макар и да не скривал сдържаните си симпатии към Спандарян. На големия революционер Сурен Спандарян не било съдено да види сиянието на революцията: заболял и се поминал като заточеник през 1916 г.

Струва ми се, че годините на продължителна духовна депресия, наблюдавана у Сталин по време на заточението му, са години на личен избор, години на размисъл за преживяното и за бъдното. Растял нейде неговият син, на когото дотогава още нищо не бил дал и нищо не можел да даде. Малко знаел и за съдбата на майка си. Наближавал вече четирийсетте, а перспективите за бъдещето му били мъгляви. Сталин не е имал никаква специалност, нищо не е умеел да прави, в действителност никога не е работил. Всъщност 30 години нашата партия и нашата страна са ръководени от човек без никаква професия, ако не се смята професията на недоучил свещеник. Докато, да речем, Скрябин (Молотов) е завършил реално училище, недоизучилият се студент Маленков се проявил на млади години като усърден технически секретар в партийния апарат, а Каганович бил един от не най-лошите обущари. Сталин дори и обущар като баща си не е бил. В анкетите в графата „Знае ли занаят (професия)“ полицаите слагали чертичка или вписвали „Канцеларист“. Когато попълвал анкети преди партийните конгреси и конференции, Сталин се затруднявал в отговора на въпросите за вида занятие и за социалния произход. Например в анкетата като делегат на XI конгрес на РКП(б), в който участвал със съвещателен глас, на въпроса „Към коя социална група се числите (работник, селянин, служещ)“ Сталин не се решил да даде отговор и оставил граната празна.[11]

Професионален революционер, бъдещият генсек познавал по-лошо живота на работника, селянина и служещия, отколкото, да речем, на заточеника или затворника. Може това да е неизбежно при ония условия, но същевременно то става неизличима черта на личността му: той като че ли добре познава живота на трудещите се, но… отстрани, повърхностно. Дългото туруханско мълчание може пък да е своеобразна „ревизия“ на вече натрупалите се доста години от живота му? Всичко показвало, че било късно да напусне пътя на революционера. Съобщенията за засилването на антивоенните настроения и за новия подем на революционното движение в Петроград му връщат постепенно самоувереността, привеждат го в старата му „бойна“ форма.

Наистина има и други свидетелства за този период от биографията на Сталин. Например в брошурата на старата болшевичка Вера Швейцер „Сталин в туруханското заточение. Спомени на нелегалната“, написана през 1939 г., се твърди, че той е бил активен още в началото на империалистическата война и веднага написал специално писмо, осъждащо оборончеството[12]. Излиза, както уверява авторката, че бързо е застанал на интернационална позиция. Ала това писмо не само не е запазено, но за него никога не си е спомнял и не е слушал нито един от ония, които са носили тогава своя тежък кръст в далечния Турухански край. Описвайки правдиво живота и всекидневието на заточените, В. Швейцер надали се е чувствала толкова независима, че да пише така и за Сталин в кипежа на кървавите чистки. Тя казва например, че „тезисите на Ленин потвърдиха неговото (на Сталин — б.а.) становище по въпроса за войната“, че уж още по онова време в разговори с другарите Сталин предупреждавал да не се вярва на Каменев, защото „е способен да предаде революцията“, че „по време на заточението си Сталин превеждаше на руски книгата на Роза Люксембург“, че през цялото време „другарят Сталин работеше напрегнато“, живее „със същите мисли, същите стремежи като на Владимир Илич“ и т.н.[13] Хвалебственият характер на тези твърдения е очевиден. Но в ония години и не е могло да се появят за Сталин обективни трудове — в това не трябва да се съмняваме.

Когато човек се рови в архивите, анализирайки спомените и свидетелствата на заточените в Туруханския край (там се събира „солидна компания“: Голошчокин, Каменев, Свердлов, Спандарян, Сталин, Петровски), стига до заключението, че четирите години непосредствено преди Октомврийската революция са най-пасивните в живота на Сталин. Полярните ветрове и сибирските студове в снежната пустиня като че ли „замразяват“ интелектуалните центрове на социална и обществена активност у него. Просто невероятно и съвсем глупаво е да предположи тогава някой, че човекът със сплъстената на главата си грива, преминал дълги години в лежане на разкривения дървен одър и със съпровождани от воя на нестихващата снежна буря мисли за нещо, което само той знае, след няколко години ще възглави всемогъщата партия на огромната държава. Сталин е чакал, регистрирал е събитията, обмислял е линията на живота си в бъдеще. Кой знае какво се е мяркало пред очите му в калейдоскопа на неговите спомени: Тамерфорс, Батумската тъмница, Вологда, жилището на Алилуев или невръстното му чедо, което толкова години не е виждал? Човешките мисли, ако не се материализират в дела, постъпки и в нещо веществено, приличат на безкрайната игра на облаците. Мимолетността им е неуловима и неповторима. За какво е мислел в ония години бъдещият „вожд“, издърпвайки до брадата си, преди да заспи, двойния кожух от кучешка кожа?

Когато през призмата на съвременното знание разглеждаме Сталин „анфас и в профил“ в навечерието на революцията, не може да не споменем за трайната му репутация на „експроприатор“, придружавала дълго време бъдещия генсек.

В началото на века сред някои радикали в работническото движение се разпространяват възгледите за „допустимостта“ на експроприацията „в интерес на революционното движение“. В писмените твърдения на Дан, Мартов, Суварин и други съвременници на Сталин се посочва, че „кавказкият боевик[14] Джугашвили“ е замесен в някои експроприации, ако не непосредствено, то като един от организаторите. Мартов например твърди, че прочулото се с дързостта си нападение в Тифлис през 1907 г. срещу един казашки конвой, съпровождал пощенска кола с пари, „не е станало без Сталин“. Били „експроприирани“ около 300 хиляди рубли. По този повод Мартов пише: „Кавказките болшевики се набъркваха в различен вид лудешки акции от експроприаторско естество; това е известно и на г. Сталин, който навремето си беше изключен от партийната организация за съпричастност в експроприацията.“[15]

Известно е, че Сталин упорито се опипвал да привлече Мартов към отговорност за оклеветяване Изказвайки се обаче по повод на твърдението на Мартов, той наблягал върху това, че никога не бил изключван от партийната организация, и заобикалял въпроса за непосредственото си участие в акциите на експроприаторите. Косвено потвърждение за участието си в акциите Сталин дава в разговора с Е. Лудвиг. Лудвиг го запитал:

„В оиографията ви има моменти, така да се каже, на «разбойнически» прояви. Интересувала ли ви е личността на Степан Разин? Какво е отношението ви към него като към «идеен разбойник»?“ — „Ние, болшевиките, винаги сме се интересували от такива исторически личности като Болотников, Разин, Пугачов и други.“[16]

Разсъждавайки за тези селски вождове, Сталин и дума не обелва за собствените си „разбойнически“ прояви. Годините на участието му в революционната дейност, макар и на регионално равнище, романтичният му ореол на експроприатор, преминал през етапните арестантски помещения, затворите, сибирските заточения, му създават постепенно репутацията на боевик, практик, човек на делото. Най-вероятно е тази характеристика да се приближава към действителната, но като се има предвид пасивността му по време на последното заточение.

Разбира се, за изграждането на Сталин като марксист голямо влияние оказва В. И. Ленин. Известно е първото му писмо до Сталин, написано през декември 1903 г., когато Сталин е заточен в село Новая Уда, Иркутска губерния. Вглеждайки се много внимателно в революционерите от националните погранични области, Владимир Илич забелязва Й. Джугашвили по кратките му публикации в партийния печат и по разказите на партийни членове. В писмото си той разяснява на Джугашвили някои основни проблеми на партийната работа. За пръв път Сталин си спомня публично за това писмо пред кремълските курсанти в края на януари 1924 г. на вечер, посветена на паметта на В. И. Ленин. С глух, неизразителен глас Сталин разказва за срещите си с Ленин:

„За пръв път се запознах с Ленин през 1903 г. наистина, запознанството ми не беше лично, а задочно, по пътя на кореспонденцията. Писъмцето на Ленин беше сравнително кратко, но съдържаше смела, безстрашна критика на практиката на нашата партия и забележително ясно и сбито изложение на цялостния план за работа на партията през най-близкия период… Това простичко и смело писмо ме убеди още по-твърдо, че в лицето на Ленин нашата партия има своя планински орел. Не мога да си простя, че това писмо на Ленин, както и много други писма, изгорих по навик, като стар нелегален.“[17]

Сталин нямал причини да се оплаква, че Ленин не е внимателен към него. Когато в навечерието на революцията Сталин е в Сибир, на заседание на ЦК на РСДРП(б), ръководено от Ленин, се обсъждал специално въпросът за организиране бягството на Я. М. Свердлов и Й. В. Сталин от заточение.[18] Малко по-рано Владимир Илич изпраща на заточения в Туруханския край Сталин 120 франка.[19] Ленин се отнася с внимание към писмото му оттам, в което се поставя въпрос за възможността да се издадат в отделен сборник статията за „културно-националната автономия“ и брошурата „Марксизмът и националният въпрос.“[20]

До 1917 г. Сталин имал няколко срещи с Ленин. Най-продължителна от тях е срещата им в Краков. Контакти с Ленин е имал и по-рано — по време на IV конгрес на партията в Стокхолм и на V конгрес в Лондон. По-късно Сталин започва да гледа на тези срещи другояче. Вече през 1931 г. той заявява: „Винаги когато отивах при него в чужбина — през 1906, 1907, 1912, 1913 година…“[21] Излиза, че Сталин не е отивал на конгреси и съвещания, а „отивал при Ленин“. Това смесване на биографичните акценти започва „да работи“ по-късно за концепцията „двамата вождове“, за създаването на мита, че между Сталин и Ленин са съществували специални отношения още преди революцията. Все пак Сталин проявява характерната за него предпазливост, когато твърдял, че между него и Ленин отношенията били близки. Ето един пример. Малко преди войната Поскрьобишев получава писмо със следното съдържание:

„До др. Поскрьобишев

Моля да съгласувате въпроса с оглед на възможността да се публикува в печата информацията «Музеят на революцията в ленинските дни».

Отговорен ръководител на ТАСС

Я. Хавинсон

5 януари 1940 г.“

Към писмото бил приложен документът за „съгласуване“:

„До В. И. Ленин, чрез Крупска, в Краков. 7 март 1912 г.

Пратката с литература около два пуда докарахме. Средства нямаме ни копейка. Съобщете където трябва, нека да изпратят хора за смяна или да пратят пари…

С другарски поздрав Чижиков“

Сталин слага резолюция върху документа:

„Писмото на Чижиков не е мое писмо, макар известна време да носех името Чижиков.

Й. Сталин“[22]

Той би могъл да добави, че е „носел“ не само името Чижиков, но също така Иванович, Чопура, Гилашвили. В случая или са „нарекли“ някого Чижиков, или Сталин е сметнал, че това писмо не го „издига“, но едно е ясно: „вождът“ не поискал, макар и временно, макар и мислено, да се върне към миналото. Дори във връзка с Ленин.

От конспиративното изкуство преди революцията Сталин извлича доста голямо умение да се преобразява. Един бил в Политбюро, друг — изказвайки се на конгрес, трети — разговаряйки със стахановци. Не всички са можели веднага да забележат тези промени. В тесен кръг можел да бъде по-суров, отколкото „явявайки се пред народа“. За това свидетелстват хората, работили дълго с него. В живота всички ние играем своите социални роли. Добре или лошо. Разбираме ли това, или не? Мнозина са естествени в своята роля: на трудов човек, на майка, на баща, на учител, на син, на дъщеря. Най-искрените „актьори“ са децата. Обаче мнозина от ония, които се намират по високите етажи на социалната йерархия, именно „играят“ ролята си. Понякога фалшиво. Друг път естествено. Но… играят. Може би, защото намиращият се по върховете човек попада в полезрението на мнозина, които забелязват дори дребните неща. А властта на човека над другите хора винаги зависи не само от силата му, но и от впечатлението, от това, как „изглежда“ външно, от привлекателността или непривлекателността му като ръководител. Когато бил в Курейка, Сталин още не се замислял по този въпрос. После ще го разбере. Още повече че преди революцията малцина се вглеждали по-внимателно в Сталин. В непредставителната му фигура, тихия говор и предпазливите му маниери никой не можел да съзре бъдещия диктатор.

Работата на Сталин в Баку, Кутаиси и Тифлис показва, че Коба има сравнително добри организаторски способности. Но още тогава прозорливите нелегални забелязват, че той гледа на партийните организации като на апарат, на механизъм, на машина за реализиране на едни или други решения. Болшевиките А. С. Енукидзе, П. А. Джапаридзе, С. Г. Шаумян например били по-известни сред работниците, отколкото Джугашвили. Без да им отстъпва по марксистката си подготовка и по опитност в нелегалната дейност, Джугашвили явно изостава от тези признати лидери на Задкавказието по популярност. Нямал още апарата, който ще се появи по-късно, за да му създава упорито тази популярност.

Идвал краят не само на заточението на Сталин. Летяла стремглаво към финала и династията на Романовите. Малцина само можели да предположат, че многовековната сграда на самодържавието ще рухне след по-малко от година и ще стане арена на борбата между двете начала: новото, революционното, и старото, консервативното. Своята роля в тази борба ще изиграе и човекът, чийто анфас и профил са дотогава съвсем непознати в Русия.

[1] Стари руски мерки: 1 арш. (аршин) е равен на 0,711 м, а 1 верш. (вершок) на 4,4 см. — Б.пр. ↑

[2] Сталин, Й. В. Собр.соч. в 13 томах. Т.13, с.113. ↑

[3] Партиен псевдоним на Сталин, по името на един от героите в повестта на грузинския писател А. Казбеги „Отцеубиец“, възглавил борбата на селяните кавказци за свобода и независимост. — Б.а. ↑

[4] ЦПА ИМЛ при ЦК КПСС, ф.558, оп.I, д.5078, 5080. ↑

[5] Нарымский мемориальный музей политических ссылных большевиков, ф.998. ↑

[6] Свердлова, К. Т. Я. М. Свердлов. М., 1960, с.199. ↑

[7] Ленин, В. И. Събр.съч. Т.48, с.165. ↑

[8] Орджоникидзе, З. Г. Путь большевика. М., 1956, с.128-129. ↑

[9] ЦПА И МП, ф.17, оп.2, д.577, л.18-25. ↑

[10] ЦГАОР СССР, ф.9401, оп.2, д.200, л.304. ↑

[11] ЦПА ИМЛ, ф.558, оп.1, д.4358, л.I. ↑

[12] Оборончество — социалнополитическо течение за защита на собствената буржоазия под лозунга „Отбрана на отечеството“. — Б.пр. ↑

[13] Швейцер, В. Сталин в Туруханской ссылке. Воспоменания подпольщика. М., 1940, с.23, 25, 27, 34. ↑

[14] Беевик — член на работническа бойна дружина, участваща във въоръжените въстания против самодържавието през 1905–1907 г. — Б.пр. ↑

[15] Trotsky. L. Stalin, vol.1, p.148. ↑

[16] Сталин, И. В. Соч. Т.13, с.112. ↑

[17] Сталин, И. В. Соч. Т.6, с.52-54. ↑

[18] В. И. Ленин. Биографическая хроника. Т.3, с.147. ↑

[19] ЦПА ММЛ, ф.2, оп.I, д.23851, л.I. ↑

[20] В. И. Ленин. Биографическая хроника. Т.3, с.456-457. ↑

[21] Сталин, И. В. Соч. Т.13, с.121. ↑

[22] ЦПА ИМЛ, ф.558, оп.1, д.3233, л.1. ↑

ФЕВРУАРСКИЯТ ПРОЛОГ

Може ли бъдещето да изпраща сигнали? Кой ще ни каже? Дали това не става само в легендите, митовете, пророчествата и предсказанията? Промъкналите се до Курейка оскъдни вести раздразват въображението, предизвикват горещи спорове, разтуптяват сърцата и пробождат слепоочията. Сталин някак изведнъж усеща как иззад хоризонта се приближава едно бъдеще с неясните очертания на някаква мъглява надежда. Защото само революцията може да промени съдбата на заточеника. В обикновения живот той е обречен на живуркане. Ни професия, ни свой дом. А най-страшното за човека е, когато нийде не го чакат. Революционните тласъци стряскат Сталин. Расте надеждата и издухва някъде в дълбините на зъзнещите снежни равнини неверието, съмненията, колебанията. И самият живот е комай една вечна надежда. Щом умре и тя, човек няма повече какво да прави на тая земя…

Сигурно в навечерието на новата 1917 г. Сталин е предусещал, че отново ще се окаже в града на Нева, където преди четири години така глупаво го спипва тайната полиция на вечеринката, уредена от Петербургския комитет на болшевиките в залата на Калашниковата борса. У всички заточеници запламтява буйно копнежът им за свобода — да идат там, където нагряват буреносни събития.

Мрачният грузинец, макар и още от 1912 г. да е член на Централния комитет на партията, кооптиран в състава му на Пражката конференция на РСДРП(б), остава непопулярна личност сред заточените. Все пак завързва доста близки отношения с Каменев. На една фотография, направена в Монастирское, виждаме Сталин до него — до своя бъдещ съюзник, а после и противник. По характер Сталин е затворен и труднодостъпен. Надали ще се намери човек, пред когото да е открил с готовност душата си и да е имал с него тесни приятелски контакти. Не го е привличала пъстрата задруга от заточеници с техните очаквания, с обсъжданията на писмата и вестите, идващи отвън, със семейните им грижи, с многобройните спорове и проекти за безкласово общество, пълна справедливост и свещено равенство. Чужд му е бил, както казвали там, „аристократизмът на духа“; не току-така вече след Октомври ще нарече себе си „черноработник на революцията“. В очите на ония, които го познавали от по-рано, Сталин изглеждал само като боевик, конспиратор практик, но без голям полет на мисълта и фантазията.

Любимите книги на болшевиките от онова време са книгите за Великата френска буржоазна революция в края на XVIII век — за Парижката комуна, за 14 юли, Бастилията, Версай, Декларацията за правата на човека и гражданина, якобинците, клуба на корделиерите, Конвента, гилотинирането на Луи XVI и Мария-Антоанета, диктатурата, Робеспиер, Дантон, 9 термидор… В дългите зимни вечери под мъжделивите зайчета на свещта Сталин поглъща страница след страница омацаната донемайкъде книга „Политическа история на Френската революция“ от А. Олар, която Свердлов му дава. Вживявайки се в образите, в атмосферата, в нажежените страсти през онова отдавна отминало време, той за пръв път вниква в тайната на „онази“ революция. Дотогава не е чел почти нищо за нея. Революцията се изправя пред него ту като безмилостна фурия, ту като страшен социален ураган, помитащ всичко по пътя си. Сталин почти физически усеща трагичните последици от нерешителността на Робеспиер при разкриване на заговора. Не, той не би протакал, не би се колебал…

Докато Курейка държи заточениците, сковала ги сякаш в ледената си прегръдка, в Русия зреят невиждани дотогава събития. Безпощадният Молох вече трийсет месеца жъне кървавата си жътва от нивата на Първата световна война. Облените с тиня и кръв окопи, газовите атаки, замрелите сиви петна на войнишки фигури по бодливата тел са далече от Сталин. Но от редките съобщения той знае, че в страната рязко спада промишленото производство, надвисва глад, бързо расте недоволството на народните маси. Войната до краен предел изостря кризата в Руската империя. Назрява революционен взрив.

Буржоазията се надява да намери изход в монархическите рокади с опити да въведе демокрация от западен тип. Министерската въртележка само влошава положението на режима. За три години война се сменят четирима председатели на Министерския съвет, десетки други ръководители на държавните ведомства. А работите на фронта вървят все по-зле… На какво равнище е било ръководството на войските, може да се прецени по следния пример. Военният министър генерал А. А. Поливанов изпраща до царския дворец телеграма от фронта: „Уповавам се на непроходимите пространства, на непреодолимата кал и на милостта на божия угодник Николай, покровител на светата Рус.“

При цялата си посредственост Николай II дълго и доста изкусно лавира, търси компромиси, готов е да направи частични отстъпки на буржоазията, само и само да запази монархията. Но удря за нея съдбовният час. Председателят на последната Дума, лидерът на октябристите М. В. Родзянко, три седмици преди рухването на монархията казва на царя: „Около Вас, господарю, не е останал нито един сигурен и честен човек: всички по-добри са отстранени или са Ви напуснали, останали са само ония, които се ползвате лоша слава.“ Председателят на Думата убеждава, моли царя „да дари на народа конституция“, за да спаси престола си.[1] Но вече нищо не може да го спаси.

Ние отново вървим към революция, пише В. И. Ленин, анализирайки политическата ситуация в страната, вслушвайки се внимателно от далечна Швейцария в нарастващия както по време на земетресение тътен на идващата революция. Първият и централен акт на февруарския пролог е събарянето на самодържавието. Заточените, между които е и Сталин, вярват във възможността за такъв крах, но не мислят, че той ще настъпи толкова скоро. Извлякъл поука от уроците на революцията през 1905 г., припомнил си подробностите от прочетената наскоро книга за Великата френска революция, Сталин разбира, че в най-близко време трябва да се случи онова, което оправдава самото им съществуване като професионални революционери.

Един от контрареволюционните дейци от онова време, В. В. Шулгин, живял почти цял век, в своите известни мемоари „Дни“ си спомня подробности за този акт. Когато по поръчение на Временния комитет на Държавната дума той заедно с А. И. Гучков пристига на 2 март 1917 г. в Псков, за да приеме отказването на царя от престола, двамата все още се надяват да спасят монархията. „Императорът — пише Шулгин — беше както винаги спокоен. След заплетената реч на Гучков Николай с монотонен глас, потискайки емоциите, произнесе:

«Аз взех решение да се откажа от престола. До три часа днес мислех, че мога да се откажа в полза на сина си Алексей… Но в оня момент променил решението си в полза на брат ми Михаил…»“

Ще направим едно отклонение.

По това време групата заточеници от Монастирское и Курейка са вече в Красноярск, Канск и Ачинск. Сталин и Каменев са в Ачинск. Посрещат възторжено известието за отказването на Николай от престола в полза на Михаил и за отказа на Михаил да приеме короната. Неочаквано за Сталин телеграмата с поздравления до Михаил „за неговото великодушие и гражданственост“ подписва и Каменев; Девет години по-късно този факт ще изплува на повърхността на едно заседание на Изпълнителния комитет на Коминтерна (ИККИ). Сталин ще се постарае да използва максимално „монархическата слабост“ на Каменев. Изказването му осветява и сякаш приближава онова далечно време през февруари-март 1917 г.

„Това се случи в град Ачинск през 1917 г. — започва необикновено възбудено Сталин, — след Февруарската революция, бях заточен там заедно с другаря Каменев. Имаше банкет или митинг, не си спомням добре, и на това именно събрание неколцина граждани заедно с другаря Каменев изпратиха телеграма до Михаил Романов… (Каменев се развиква от мястото си: «Признай, че лъжеш, признай, че лъжеш!») Каменев, мълчете, че по-лошо ще стане. (Председателстващият Е. Телман призовава Каменев да спазва реда.) Телеграмата до Романов като пръв гражданин на Русия била изпратена от неколцина търговци и другаря Каменев. Научих това на другия ден лично от другаря Каменев, който се отби при мене и каза, че е сглупил. (Каменев отново от мястото си: «Лъжеш, никога нищо подобно не съм ти казвал!») Телеграмата беше напечатана във всички вестници освен в болшевишките. Ето първия факт.

Втори факт. През април имахме партийна конференция и делегатите повдигнаха въпрос, че заради тази телеграма такъв човек като Каменев в никакъв случай не бива да бъде избран в ЦК. На два пъти бяха свикани закрити заседания на болшевиките, където Ленин защитаваше другаря Каменев и едва успя да го запази като кандидат-член на ЦК. Само Ленин можеше да спаси Каменев. Аз също защитавах тогава Каменев.

И трети факт. Съвсем правилно тогава «Правда» се присъедини към текста на опровержението, което публикува другарят Каменев, тъй като това беше единственото средство да се спаси Каменев и да се предпази партията от ударите на враговете. И тъй, вие виждате, че Каменев е способен да излъже и да заблуди Коминтерна.

Още две думи. Тъй като тук другарят Каменев се опитва вече по-слабо да опровергае онова, което е факт, ще ми разрешите да събера подписи от участниците в априлската конференция, от ония, които настояваха за изключването на другаря Каменев от ЦК заради тази телеграма. (Троцки от мястото си: «Само че подписът на Ленин ще липсва.») Другарю Троцки, по-добре да си мълчите! (Троцки отново: «Не плашете, не плашете…») Вие вървите против истината, а трябва да се боите от истината. (Троцки от мястото си: «Това е Сталиновата истина, това е грубост и нелоялност.») Аз ще събера подписите, тъй като телеграмата е подписана от Каменев…“[2]

Изпреварихме времето. Но предадохме тук спор, засягащ събития от началото на 1917 г. Дори Каменев, който смятал себе си за последователен марксист, виждал тогава във „великодушието на Михаил“ придобивка за революцията. Днес, не ще и дума, „всичко ни е ясно“ за онова вече далечно време. А тогава маневрите на царя и на буржоазията можели да натикат в задънена улица и някои членове на ЦК на партията…

Да се върнем отново към мемоарите на Шулгин. Отказването на царя от престола изразява с патетична фраза: „В същия момент аз като че ли чух как тъжно иззвънтя тристагодишният метал, ударил се в калния паваж. Петропавловската катедрала разрязваше небето с острия си връх. Отблясъците бяха кървави.

За няколко дни — продължава Шулгин — присъствах при абдикацията на двама владетели (има предвид и Михаил). Създаде се впечатление, че всички ние сме се изкачили на ешафода. На съвещанието на членовете на комитета към Държавната дума Милюков и Гучков молеха великия княз Михаил Александрович, все още запазен външно, висок, слаб, да приеме престола.

След половинчасов размисъл в съседната стая великият княз влезе, спря по средата на стаята и каза: «При тези условия не мога да приема престола, защото…»

Той не се доизказал, защото… заплакал. Така мелодраматично прекъснала династичната линия на Романовите. Изхълцвайки през сълзи заедно с царя еднодневка, Шулгин добавя със злъчен сарказъм:

«Русия сега не е монархия, но не е и република… Държавно формирование без име. А всичко започна с еврейския погром и свърши с разгрома на тристагодишната династия…»“[3]

Патетиката на Шулгин не е просто тъга по миналото. „Предишните“ още много ще направят, за да изплуват на повърхността Краснов, Корнилов, Врангел, за да се появят доброволческата армия и многобройните войски на интервентите. В своите „Очерци за руските размирици“ А. И. Деникин си спомня, че такива монархисти като генерал Кримов предлагали „да се разчисти Петроград със силата на оръжието и, разбира се, с проливане на кръв“. Жалко, въздиша Деникин, че не се вслушахме навреме в тия съвети: „Твърде дълго се унасяхме по великденските камбани, вместо да бием веднага тревога.“[4] Но последните два февруарски дни на 1917 г. убиват и малките им надежди да спрат революцията. Генерал Хабалов загубва окончателно властта си над частите, проагитирани от болшевиките. През нощта на 28 февруари министрите от последното царско правителство се озовават зад стените на Петропавловската крепост като арестанти. Февруарската буржоазнодемократична революция в Русия побеждава. Започва прологът на Великия Октомври.

… В далечните покрайнини хиляди политически заточеници, още преди да бъдат получени официалните документи, се готвят да заминат за Петроград, Москва, Киев, Одеса, Тифлис, Баку и другите революционни центрове. Ако историята можеше да се издигне високо в небето, тя щеше да види с безстрастните си очи как от всички краища на необхватната Русия революционерите — тези жреци в „празненството на угнетените“ — се втурват към местата, където е пламнал факелът на освобождението. Сталин с група доскорошни заточеници, сдобил се с билет за третокласен вагон, се вглежда жадно в прелитащите край прозореца огромни заснежени сибирски пространства. И през ум не му минава, че след малко повече от десет години пак ще мине оттук, но не като неизвестен „черноработник в революцията“, а вече като вожд на партия, набираща бързо сили. Отскачайки по гарите за вряла вода, той не може и да предположи, че само след година, година и половина на тая земя, както някога в Бретан, Тулон и Вандея, ще избухнат кървави метежи. Още не знае какво го чака в Петроград, с какво конкретно ще се занимава, кои от ръководителите на партията ще срещне. Унинието и тъгата оставя на брега на окования в ледена броня Енисей. Скоро ще го повлече водовъртежът на социалните и политическите събития, ще го скрие отначало под вълните и пяната на революцията, а после неочаквано ще го изхвърли в самия й епицентър.

С приближаването на Урал и следващите гари заточениците (а такива има почти във всеки вагон) са шумно посрещани по пероните. На митингите се пее „Марсилезата“, произнасят се речи, всичко изглежда приказно. Говорят сладкодумният Каменее, енергичният Свердлов и други техни съмишленици. Сталин гледа мълчаливо това неочаквано опиянение. И кой знае защо, си повтаря прочетените неотдавна думи на Максимилиан Робеспиер: „Ако не се вдигне целият народ изведнъж, свободата ще загине…“[5] Ще се вдигне ли? Сталин не може да си отговори на този въпрос. Надява се, че Петроград ще изясни ситуацията.

В този момент вълната на буржоазната демокрация твърде много се надига. Дребната буржоазия, присъединявайки се ту към „олевелите“ капиталисти, ту към пролетариата, все по-силно разклаща лодката на държавността. Расте влечението към реформизъм. На вид главното е направено — самодържавието рухва. „Гигантската дребнобуржоазна вълна заля всичко — пише В. И. Ленин, — задуши съзнателния пролетариат не само с числеността си, но и идейно…“[6] Гигантското социално махало се люшка от дясно на ляво и от ляво на дясно и отразява съвместното съществуване на две диктатури. Такова е изключителното своеобразие на момента, невместващо се в прокрустовото ложе на класическите схеми на буржоазнодемократичните революции. Политически израз на това уникално своеобразие става двувластието. На едно и също място, в Таврическия дворец, провеждат бурните си заседания два органа на властта. В едното крило на двореца заседава, по израза на Милюков, „играчката на властта“ — Временният комитет на Държавната дума. Тук тон дава „лявата“ буржоазия — кадетите[7]. В другото крило се е настанил Петрорадският съвет като орган на революционната власт, ръководен от меншевиките Н. С. Чхеидзе и М. И. Скобелев и трудовика[8] А. Ф. Керенски. В състава на Изпълнителния комитет на съвета болшевиките са малцинство. И това не е случайно. Меншевиките, които и преди февруари се подвизават легално, използват активно възможностите си. А в редовете им са мнозина видни интелектуалци, пропагандатори и теоретици на научния социализъм. По това време Ленин, признатият вожд на болшевишката партия, е още в емиграция, а Бубнов, Дзержински, Муранов, Рудзутак, Орджоникидзе, Свердлов, Сталин, Стасова и други членове на партийното ръководство са на заточение, по затворите, в каторга.

Меншевишкият състав на съвета в съгласие с членовете на Думата, „думците“, одобрява предаването на изпълнителната държавна власт в ръцете на буржоазията, представяна от Временното правителство. Церетели и Керенски наляво и надясно разтръбяват тезата, че „новото революционно правителство ще работи под контрола на съвета“, че такава е „волята на историята“. Демагогията, патосът на промените и революционната фразеология насочват общественото съзнание към поддръжка на Временното правителство. Сталин, както и мнозина други, е понесен от потока на събитията.

Правейки всичко за победата на буржоазията, Керенски иска „за всеки случай“ да запази и представителите на династията. В една от своите статии, написана вече по време на бягството му — „Заминаването на Николай II за Тоболск“, — мимолетният галеник на историята, издигнат за кратко време от събитията на самия връх на буржоазната траектория, казва: „Въпреки клюките и инсинуациите Временното правителство не само можеше, но и беше решило още в самото начало на март да изпрати царското семейство в чужбина. На 7 (20) март самият аз на заседанието на Московския съвет, отговаряйки на яростните крясъци «Смърт на царя, екзекуция за царя!»“, казах: „Докато ние сме на власт, това никога няма да стане. Временното правителство е поело отговорността за личната безопасност на царя и на неговото семейство. Това задължение ще изпълним докрай. Царят със семейството си ще бъде изпратен в странство, в Англия. Аз сам ще го заведа до Мурманск.“

„Моето изявление — пише Керенски — предизвика сред съветските кръгове в двете столици взрив от възмущение… но вече през лятото, когато оставането на царското семейство в Царское село стана съвсем невъзможно, ние, Временното правителство, получихме категоричната официална декларация (от Англия — б.а.), че преди края на войната достъпът на монарха и неговото семейство до територията на Британската империя е невъзможен.“[9] Именно тогава царят и семейството му са изпратени в Тоболск. Решавайки наред с другото и такива задачи, Временното правителство се опитва на всяка цена да нахлузи на революцията усмирителна риза. За да запази властта си, буржоазията, както споменава самият Керенски, възнамерявала да остави народа „да се изприказва“.

По думите на В. И. Ленин в оня момент революцията завършва своя първи етап. Двувластието приспива бдителността. Официално като че ли цялата власт принадлежи на Временното правителство, което държи в ръцете си стария държавен апарат, а до него в калейдоскопа на революционното всекидневие вдига шум Петроградският съвет на работническите и селските депутати. Една до друга съжителстват две диктатури: до момента ни една от тях не може да лиши другата от атрибутите й. Но като социална двусмисленост двувластието не може да спре революционното творчество на масите. Например на 2 март 1917 г. в „Известия“ е публикувана прочутата Заповед №1. Тя провъзгласява въвеждането на демократичните начала в армията: изборност на комитетите в частите, отменяне на военните чинове и титли, поддържане на разпорежданията на властите само в случай, че са одобрени от съветите, необходимост от спазване на революционната дисциплина, изравняване на войниците и офицерите по граждански права.

… Очите на Сталин се взират жадно в калейдоскопа на събитията. Той има вече своето място в тях, но бъдещето изглежда мъгляво.

Всичко това, ще повторя, става преди идването на много от революционерите в Петроград. Ленин все още само се готви да се промъкне в разбунената Русия, Троцки ще пристигне в града на Нева в началото на май, без още окончателно да е решил с кого ще тръгне — с меншевиките или с болшевиките. Меншевиките и есерите[10] доминират в Петроградския съвет. С тяхна помощ започва да функционира безславно правителството на „десетте капиталисти и шестте социалисти“. Керенски, Церетели, Чернов, Скобелев и другите имат една-единствена грижа: да не допуснат „революционната енергия да се изплъзне от контрола им“.

… Всички тези особености и нюанси в политическата обстановка са все още непознати на Сталин. Взирайки се със своите „хлътнали, кафяви, с жълти петна“ очи в нижещите се навън бедняшки селца, разхвърляни из гигантската шир на селската страна, той „пътува към революцията“. А къде ще отседне?

Такъв въпрос не стои пред него — у Алилуеви. През тези дълги години, ако все пак от някого получава редовно писма, то те са само от Сергей Яковлевич Алилуев, бъдещия му тъст, болшевик, влязъл в нашата история главно с това, че през драматичните юлски дни на 1917 г. укрива в дома си Ленин от преследванията на Временното правителство.

Революциите се правят не от партии. „Не Държавната дума — Дума на помешчиците и богаташите, а въстаналите работници и войници свалиха царя“[11] — пише през март Ленин. Но начело на въстаналите трябва да бъде тяхната партия. Всички мисли на Ленин са свързани с Русия, където според неговите разбирания няма да е достатъчно да се отслужи панихида на мястото на останките от самодържавието. Нужно е да се върви по-нататък, непременно по-нататък!

До идването на Ленин особена роля изиграва Руското бюро на ЦК, в което през март са кооптирани нови членове. Сред тях е и Сталин. Бюрото утвърждава редакционния състав на „Правда“, в който влиза и той. Възстановяването на пролетарския вестник има огромно мобилизиращо значение.

Как се проявява Сталин във Февруарската, а по-късно и в Октомврийската революция? Каква е била истинската му роля? Какъв е бил в революцията — лидер, аутсайдер, статист? Анализирането на партийните документи и на други материали, както и свидетелствата на участници в събитията дават отговор на този въпрос.

Дълго време ролята на Сталин в революцията е представяна в невярна, фалшива светлина. В „Кратка биография“ се твърди, че „в този отговорен период Сталин сплотява партията за борба за прерастване на буржоазнодемократичната революция в социалистическа. Заедно с Молотов Сталин ръководи дейността на Централния комитет и на Петроградския комитет на болшевиките. В статиите на Сталин болшевиките получават принципни ръководни указания за тяхната работа“[12]. Говори се като за вожд, лидер на революцията, заменил сякаш Ленин през този период. Както свидетелстват обаче историческите хроники, няма основания за такъв извод. Прекомерно далече е от истината. Сталин не е давал никакви „ръководни указания“. След пристигането си в Петроград той е един от многото партийни функционери. В документите от този период рядко, много рядко може да се срещне неговото име в списъците на определена група хора, изпълнявали поръчения на Централния комитет на партията. Да, в ония месеци Сталин участва във висши политически органи, но ни в един от тях не се изявява по-забележимо. Никой почти не го е познавал. Бил е незабележителен „представител на националностните покрайнини“. Не е имал абсолютно никаква популярност. Такава е истината.

Станалият бързо популярен след пристигането си Л. Д. Троцки, като описва този период от дейността на Сталин в книгата си „Февруарската революция“, отбелязва, че „положението в партията още повече се усложни към средата на март, след завръщането от заточение на Каменев и Сталин, които рязко завъртяха кормилото на официалната партийна политика надясно“. Троцки подчертава, че докато Каменев, живял заедно с Ленин години наред в емиграция, където се намирало главното огнище на теоретическата работа в партията, е израснал като публицист и оратор, то Сталин, така наричаният „практик“ без нужния „теоретически кръгозор, без широки политически интереси и без владеене на чужди езици беше неотделим от руската почва“. „Фракцията Каменев-Сталин все повече се превръщаше в ляв фланг на така наречената революционна демокрация и се приобщаваше към техниката на парламентарно-задкулисния «натиск» върху буржоазията…“[13] Троцки обвинява Сталин в „оборончество“, което невинаги обаче е обективно. Но в разсъжденията му не може да не се доловят и верни нотки за липсата на мащабност в дооктомврийското мислене на Сталин, което понякога водело до тесен практицизъм, ограничен в рамките само на най-близката перспектива.

Февруарската революция не заварва Сталин напълно неподготвен. Въпреки продължителния период на депресия той вярвал, че революцията е неизбежна. Именно вярвал, защото за него истината била неотделима от вярата в нея. Ако една истина не може да бъде облечена в одеянията на вярата, за Сталин тя е непълноценна. В това може и да няма нищо лошо, но винаги се крие опасността от поява на догматично мислене. Вярата в програмата, в курса, в решенията, в „линиите“ винаги помагала на Сталин да остане твърд и уверен в правотата на своите действия. Дали да има, или да няма революция, не зависело от него. Но че тя ще дойде, в това никога не се съмнявал. Люшкайки се в студения вагон от Ачинск до Петроград в началото на март 1917 г., Сталин преценява падането на самодържавието като факт от неизбежността на революцията. Вярвал, изглежда, че този исторически акт ще настъпи, докато още е жив. Но неочаквано почувствал, че в делото, на което е посветил целия си живот, както и в неговата лична съдба, историята открива за него не просто един шанс, а нещо повече.

[1] Цит. по: Февральская революция. М.-Л., 1926. с.59. ↑

[2] Архив ИККИ, ф.555, оп.I, д.2802, л.1-2. ↑

[3] Цит. по: Февральская революция, с.131. ↑

[4] Пак там, с.153. ↑

[5] Манфред, А. З. Великая французская революция. М., 1983, с.321. ↑

[6] Ленин, В. И. Събр.съч. Т.31, с.156. ↑

[7] Кадети — конституционнодемократическа партия (наричаща се още партия на народната свобода), главна партия на либерално-монархическата буржоазия в Русия през 1905–1917 г. — Б.пр. ↑

[8] Трудовик — член на „Трудовата група“, дребнобуржоазно течение в царска Русия. — Б.пр. ↑

[9] Цит. по: Февральская революция, с.336-337. ↑

[10] Есери — съкратено от социалисти-революционери — най-голямата дребнобуржоазна партия в Русия (1901–1923 г., до 1917 — нелегална) — Б.пр. ↑

[11] Ленин, В. И. Събр.съч. Т.31, с.62. ↑

[12] Сталин, И. В. Краткая биография. М., 1951, с.57. ↑

[13] Троцкий, Л. Д. Февральская революция. Берлин, Гранит, 1931, с.321-322, 325. ↑

ВЪВ ВТОРОСТЕПЕННИ РОЛИ

На 12 март Сталин вече е в Петроград. Никой не посреща Сталин, Каменев и Муранов, пристигнали с един и същи влак. Петроград е зает с революционните си грижи. Това, че никой не посреща бъдещия „вожд“, съответства на реалното му положение. Взел в ръка шперплатовото си сандъче, той се запътва към Алилуеви. Приемат го топло, като свой. Среща се още същия ден с неколцина членове на ЦК. Вечерта го включват в състава на Руското бюро на Централния комитет и в редакционния състав на „Правда“. След безмълвието в Курейка Сталин не може да свикне с шума и суетнята на революционното всекидневие. От средата на март ръководството на „Правда“ е възложено фактически на Каменев, Муранов и Сталин. И още в първите дни на работата им вестникът допуска цял куп значителни теоретични и политически „несполуки“. Те не са случайни. Сталин не притежавал задълбочено политическо мислене, уточнена позиция, ясно разбиране на свръхсложната диалектика на предоктомврийската буря. Свикнал е да изпълнява указания и да провежда дадена „линия“. А тук трябва сам да взема решения. Отначало „не сполучва“, като одобрява публикуването на статията на Каменев „Временното правителство и революционната социалдемокрация“. Каменев направо твърди, че партията трябва да оказва подкрепа на Временното правителство, понеже то „наистина се бори с остатъците от стария режим“. Това явно противоречи на Лениновите схващания.

Буквално на другия ден Каменев, отличаващ се с „бързописа“ си, публикува още една статия — „Без тайна дипломация“, — в която фактически застава на страната на „революционното оборончество“. Тъй като германската армия води война, революционният народ, пише Каменев, „ще стои твърдо на поста си, отговаряйки на куршума с куршум и на снаряда — със снаряд. Това е неоспоримо“[1]. Тия негови полуменшевишки възгледи не срещат отпор от страна на Сталин, който още не можел да се ориентира правилно в заплетените умувания на голямата политика. Още на другия ден след публикуването на статията на Каменев Сталин също допуска политическа грешка в статията си „За войната“. Написана изцяло от антивоенни позиции, тя въпреки това противоречи на Лениновите схващания. Сталин вижда изхода от империалистическата война в „натиска върху Временното правителство с искането да даде съгласието си за незабавно започване на мирни преговори“[2].

В интерес на справедливостта трябва да кажем, че по-късно, през 1924 г., в изказването си на пленума на комунистическата фракция на ВЦСПС[3] той публично признава грешката си. Когато характеризира позицията си спрямо Временното правителство по въпроса за мира, казва, че „това беше дълбоко погрешна позиция, защото пораждаше пацифистки илюзии, наливаше вода в мелницата на оборончеството и затрудняваше революционното възпитание на масите“[4]. И прибавя, че такава позиция, заемала цялата партия, макар да имало партийни организации; взели верен тон. Ще избързаме още по-напред и ще кажем, че докато през 20-те години все още се срещали отделни публични признания на Сталин относно направени от него пропуски и грешки, по-късно заедно с превръщането му в „непогрешим“ за такова нещо и дума не може да става.

Една седмица след публикуването на статията „За войната“ Бюрото на ЦК не без влиянието на Сталин приема резолюцията „За войната и мира“, в която се запазва идеята за „натиск“ върху Временното правителство да започне мирни преговори. Тъй като Ленин отсъства, влиянието на Каменев в „Правда“ е силно. Той се оказва истински „герой“ на преходния период. През март оборонческите, полуменшевишките тенденции все повече укрепват до голяма степен и с негова помощ. Поради ограниченото си влияние и недостатъчен авторитет Сталин още не можел да му се противопостави. Дори в отсъствието на Ленин и на други видни болшевики, когато било нужно партията енергично да се сплоти, Сталин не могъл да се прояви като лидер. Свердлов, Каменев и Шляпников изпъкват по-забележимо в сложната обстановка, когато се уточняват политическите пътепоказатели и се определят тактическите маршрути на партията.

Смятам, че в ония дни Сталин не е могъл и да си помисли за това, което Ленин ще обяви след по-малко от месец: курс към социалистическа революция. В увлеклите го през март революционни маневри Сталин съзирал една вече постигната цел. В ония мартенски дни отсъствието на Ленин се чувствало изключително остро. Да се решават свръхзадачи на посредствено равнище на интелекта и на революционната страст е невъзможно. А дошлият от Курейка Сталин не могъл да се издигне над това равнище. За онова време един от меншевишките лидери и теоретици, доста известният Н. Н. Суханов (Гимер), пише в своите спомени: „На политическата арена Сталин не беше нещо повече от едно сиво, мътно петно. Другите членове на Бюрото — П. А. Залуцки, В. М. Молотов, А. Г. Шляпников, М. И. Калинин и М. С. Олмински — по редица въпроси също не са могли да осъществяват последователно указанията на Ленин, изложени в неговите «Писма отдалече». Изглежда, че Сталин, Каменев и някои други ръководители не са се избавили напълно от илюзиите на оборончеството, от вярата си във Временното правителство и са смятали едва ли не за венец на всичко постиженията на буржоазнодемократичните завоевания.“

Тези предоктомврийски люшкания на Сталин си имат причина. Той няма изработена собствена концепция за реализиране на великата идея. Във Февруарската революция и в дните на октомврийския щурм релефно се открояват слабите му страни: „плитка“ теоретична подготовка, ниска способност за революционно творчество, неумение (все още!) да превърне политическите лозунги в конкретни програмни насоки. Никой никога не е упреквал Сталин, че се е отклонявал от борбата, че е търсел лесни пътища, че се е страхувал да се противопостави на политическите си противници. Недостиг на воля у този човек не е имало. Но внимателният изследовател на политическата съдба на Сталин ще отбележи: като професионален революционер е имал едно, макар и не единствено, твърде уязвимо място. Знаел го е и той. Когато трябвало да отиде в някой цех, завод, военна част или на уличен митинг, у Сталин, както вече се отбеляза, се появявало чувството на вътрешна неувереност и тревога, което той с течение на времето се научава да потулва. За разлика от мнозина други революционери него никога не го е теглило към местата с много хора. Не обичал, а май и не умеел, да говори добре пред публика. В един документ от началото на 20-те години е приведена оценка на работника И. Козбев, който през април 1917 г. слушал Сталин на митинг на Василиевския остров: „Уж всичко, което рече, беше правилно, ясно и просто, но кой знае защо, не запомних нищо от изказването му.“

Особено му е трудно да говори пред масите, когато идват Ленин и Троцки, когато тръгват по митинги и събрания Луначарски, Володарски, Каменев, Зиновиев и други блестящи оратори. Троцки например предпочитал като постоянно място на речите си цирк „Модерн“, винаги претъпкан със слушатели. Често го занасяли на трибуната на ръце, над главите на хората. Създавало се впечатление, че понякога измествал съдържанието на речта си на заден план, обръщайки особено внимание на емоционалното й въздействие върху съзнанието на слушателите. „През първите седмици от пребиваването си в Петроград — пише в записките си Суханов, — след като завършеше поредната си реч в «Модерн», Троцки се втурваше бързо към Обуховския завод, оттам към Трубочния, после към Путиловския, след това към Балтийския, от Манежа — в казармите; човек оставаше с впечатлението, че е говорил едновременно на всички тия места.“ На Сталин му било трудно, просто не било по силите му „да се мери“ с този Цицерон на революцията. Троцки се опиянявал от нарастването на своята популярност, умеел може би като никой друг да възпламенява хората. Когато слушал изказването на Троцки на някое заседание или съвещание, Сталин винаги изпитвал към този човек неотслабваща омраза, граничеща със завист. Троцки привличал вниманието на всички. Не като Сталин, когото Троцки, особено преди октомврийските събития, буквално „не забелязвал“.

Вместо публичните изказвания Сталин предпочита да пише статии, отзиви, да дава реплики във вестниците по повод на едни или други политически събития. След завръщането си от заточение, от средата на март до октомври 1917 г., Сталин публикува в „Правда“, „Пролетарий“, „Солдатская правда“, „Пролетарское дело“, „Рабочий и солдат“, „Рабочий“, „Рабочий путь“ и други издания повече от шейсет статии и бележки. Посредствен публицист, повтаряйки се отново и отново, той е доста последователен и неизменно категоричен в изводите си. Харесвали му заради тяхната като в латинска пословица яснота религиозните догми, макар да ги отхвърлял по съдържание. Не без причина всичко в работите му е елементарно просто: в тях няма дълбокомислени термини, сложни дефиниции, логически хитрувания. В повечето от неговите непретенциозни статии са изложени ясно прости истини, които обаче не биха привлекли след десетина години вниманието на хората, ако техен автор не е Сталин.

Повече му допада работата в „щаба“, в управляващите органи — Бюрото, Комитета, Съвета. Още през март Бюрото на ЦК към останалите поръчения прибавя още едно: делегира Сталин в състава на Изпълнителния комитет на Петроградския съвет на работническите и войнишките депутати. Бюрото се събирало почти всеки ден, обсъждало най-различни въпроси от революционната практика и възлагало на своите членове нови и нови задачи. По този начин Сталин участва в установяването на постоянни връзки с партийните организации в Задкавказието и в други райони.

По същото време в много губернии се създават обединени организации на болшевиките и меншевиките. ЦК се обявява против този съюз, макар че обективно погледнато, традиционното ни схващане за недопустимостта на такива обединявания в много отношения е твърде съмнително. Когато това подкрепя революцията в борбата й срещу самодържавието, а по-късно срещу буржоазията, очевидно, може да се разглежда като използване на политически компромиси за постигането на определени цели. Сталин проявява голяма енергия за разтурянето, ликвидирането на тези обединени организации. А може би е трябвало да се правят опити за засилване на болшевишкото влияние върху мислещите другояче?

Безспорно, когато съглашателството създава опасност за идеалите, програмните насоки и конкретните завоевания, ликвидирането му е оправдано. Но концентрирането на усилията против меншевиките и особено против есерите нанася понякога, както ми се струва, повече вреда, отколкото полза. С времето това става печална традиция. Например през 30-те години фашизмът ни гледаше само през кръстчето на мерника, а ние все още смятахме едва ли не за „главен враг“ социалдемократите.

Ленин искал час по-скоро да се върне в Русия, но било свръхсложно. След задълбочено обмисляне на всички възможни усложнения той с група руски емигранти, сред които е и Г. Е. Зиновиев (Г.-Е. А. Апфелбаум), идва в Русия от Швейцария, като минава през Германия и Швеция. В 9 часа вечерта на 3 април на гара Белоостров (първата спирка на руска територия) посрещат Ленин представители на ЦК и на Петроградския комитет на РСДРП(б), както и работнически делегации. Сред посрещачите са Л. Б. Каменев, А. М. Колонтай, Й. В. Сталин, М. И. Улянова, Ф. Ф. Расколников, А. Г. Шляпников. „Щом влязох в купето и се поздравихме сърдечно с Ленин — спомня си Расколников, — веднага ме стъписа въпросът на Илич: «Какви ги пишете в „Правда“? Успяхме да прегледаме няколко броя и здравата ви ругахме…»“

По пътя от Белоостров до Петроград Ленин разговаря с посрещачите си за положението в партията, пак тогава прави на Каменев сериозни критични забележки за неговите статии в „Правда“, с които той фактически поддържа Временното правителство, а в оценката на войната неведнъж се смъква на оборончески позиции.[5]

В нашата литература посрещането на Ленин е описано твърде нашироко. Било наистина голямо събитие. Революцията, народът, партията посрещали признатия си вожд. Не бог, не жрец, не политически апостол, а истински лидер с колосална духовна мощ и общопризнат морален авторитет сред революционните маси. Не е безинтересно да видим как описва посрещането неговият идеен противник Н. Н. Суханов. В своите, общо взето, постнички „Записки за революцията“, издадени през 1922–1923 г., Суханов, който бил на посрещането, го описва така!

„На Финландската гара в така наречената «царска стая» влезе или комай се втурна Ленин с кръгла широкопола шапка, с премръзнало лице и с разкошен букет в ръцете. Дотича до средата на стаята и се спря пред Чхеидзе, сякаш бе налетял на съвсем неочаквано препятствие. И тук Чхеидзе, без да променя предишния си мрачен вид, произнесе следната «приветствена» реч, придържайки се не само към духа, не само към формата, но и към тона на нравоучителния й характер: «Другарю Ленин, от името на Петроградския съвет и на цялата революция ние ви приветстваме в Русия… Но ние смятаме, че главната задача на революционната демокрация (и това е било „солта“, главната идея в речта на Чхеидзе — б.а.) сега е защитата на нашата революция от всякакви посегателства както отвътре, така и отвън… Надяваме се, че ще преследвате заедно с нас тези цели.» Чхеидзе замлъкна. Останах като гръмнат…

Но, изглежда, Ленин добре знаеше как да се отнесе към цялата тая работа. Видът му беше такъв, сякаш всичко ставащо наоколо ни най-малко не го засягаше: оглеждаше се, взираше се в лицата на околните и дори в тавана на «царската стая», поправяйки букета си (твърде малко хармониращ с цялата му фигура), а после, обръщайки окончателно гръб на делегацията на Изпълнителния комитет, отговори така: «Драги другари, войници, матроси и работници. Щастлив съм да поздравя във ваше лице победилата руска революция, да поздравя вас като челен отряд на световната пролетарска армия… Не е далече часът, когато по призива на нашия другар Карл Либкнехт народите ще обърнат оръжието против своите експлоататори капиталисти… Руската революция, извършена от вас, откри нова епоха. Да живее световната социалистическа революция!»“[6]

Цитирах този обширен откъс от спомените на Суханов, за да се види, че дори човекът, различаващ се по идеи тъй много от Ленин, не е могъл да не отбележи без възхищение политическата мъдрост и интелектуалната изтънченост на вожда на руския пролетариат. Сталин още тук, на гарата, почувствал, че интернационалистичната реч на Ленин разобличава наивните му оборончески залитания, погрешното му ориентиране към схващането на Временното правителство по въпроса за постигане на мир. Тогава умеел да разбира Лениновите уроци. Жалко, че след години духовната ерозия в съзнанието му не ще му позволи да се възползва от тях в моментите, когато ще му бъдат особено нужни.

По-късно Сталин си спомня, че още вечерта на 3 април „много неща са му станали значително по-ясни“. Въпреки че идва отдалече, Ленин по-ясно от всички видял и разбрал историческото своеобразие на момента, сякаш бил постоянно в самия водовъртеж на събитията. На другия ден Сталин, слушайки в Таврическия дворец Ленин, който провъзгласява и разяснява в речта си своите знаменити десет тезиса, влезли в историята като „Априлски“, все повече и повече ще се възхищава от титаничната мощ на ума му. Тезисите, неоставили камък върху камък от тактиката „доколкото — дотолкова“, показват опасността от изчаквателния, пасивния курс.

Но за съратниците на Ленин признатият техен вожд не бил „неприкосновен“. Обстановката е толкова своеобразна, а тезисите на Ленин толкова нови и смели, че дори мнозина от ръководните партийни работници се оказват неподготвени да приемат неговата програма. Чули се гласове: в чужбина Ленин се е откъснал от руската действителност, изпаднал е в краен радикализъм. За Сталин след неговия предпазлив доклад на мартенското съвещание на болшевиките Лениновите изводи звучат като пряк упрек. По-късно Суханов пише, че след речта на Ленин „на мнозина свят им се зави“. На събранието на болшевиките, състояло се на 4 април, където Ленин за пръв път обявява своите тезиси, в тяхна подкрепа се изказва само Александра Колонтай. Мнозина критикували и подлагали на съмнение изводите на Ленин. И не само Зиновиев, Каменев и Троцки, както бе прието да се смята у нас по-рано. Така е и след революцията, Ленин сам настоявал за това. Например през май 1919 г. Антонов-Овсеенко изпраща рязко писмо до ЦК, в което изразява несъгласие с Лениновата оценка на есенното положение в един от секторите на Южния фронт. В това няма нищо необичайно. Откровеното излагане на възгледите било норма. Ленин възложил на специалисти от Революционния военен съвет да дадат компетентното си заключение.

Скритото възхищение на Сталин от Лениновата духовна сила не е израз на уважение към вожда, а до голяма степен способност да се оцени новото в Лениновата идея. Между другото, не всички и невинаги са могли да правят това. До VII партийна конференция гениалните „Априлски тезиси“ не били поддържани от мнозинството в Петроградския комитет. Ленин изведнъж остава в малцинство, но не прави трагедия от това, както и не изтъква триумфа си, когато мнозинството е на негова страна — а това, разбира се, става много по-често. Той винаги служи на истината. Механичното, автоматичното мнозинство може да бъде по-малко ценно от случаите, когато се излагат и разкриват различни схващания, гледни точки, нови оригинални подходи. Ако смятам себе си за прав, не е страшно да остана и в малцинство. В такъв случай, казва Ленин, „по-добре е да останеш сам, като Либкнехт: един срещу 110“[7].

След идването на Ленин се променя и „Правда“. Редактор на централния партиен орган става Владимир Илич. Изчезват съглашателските, оборонческите нотки. Сталин продължава да работи в „Правда“, но пак публикува както и по-рано само кратки бележки, реплики, съобщения по текущи политически въпроси и събития.

На VII общоруска конференция на РСДРП(б), състояла се от 24 до 29 април 1917 г., основа на взетите решения стават Лениновите тезиси. За първи път се обнародва, че присъстващите на конференцията 151 делегати представят 80-те хиляди членове на партията. И на тази шепа хора в сравнение с многомилионното население на Русия предстояло само след няколко месеца „да разтърси света“. На конференцията Ленин диалектически задълбочено отговаря на въпросите, поставени от руската революция: за преминаването й от буржоазнодемократичен към социалистически етап, за отношението на пролетариата и неговата партия към войната и Временното правителство, за ролята на съветите и за спечелването на мнозинство в тях, както и на много други въпроси.

На конференцията се разгръща разгорещена полемика. Каменев критикува Ленин, че недооценява открилите се възможности и че именно затова трябва да се работи в блок с Временното правителство.[8] Несъгласие с Ленин изразяват Смидович, Риков, Пятаков, Милютин, Багдатиев. Ще дойде време и всички тези изказвания Сталин ще квалифицира като „предателски“, „враждебни“, „контрареволюционни“. Във всички случаи ще бъдат вписани в регистъра на „престъпленията“. След изказването на Бубнов за формите на контрола върху Временното правителство „отгоре“ и „отдолу“ в подкрепа на Лениновите тезиси се изказва Сталин. Но речта му е бледа и недостатъчно убедителна поради слабата аргументация. Известно е, че аргументите са мускулите на идеите. Но Сталин не могъл да посочи убедителни съображения за отхвърляне на поправката, предложена от Бубнов. По-съществен е докладът му по националния въпрос, в който се прокарва мисълта, че „организирането на пролетариата в дадена държава по националности води само до гибелта на идеята за класова солидарност“[9]. За пролетариата на една многонационална държава най-верният път е създаването на единна партия. Затова предложенията на Бунда[10] за тъй наречената „културна автономия“, казва Сталин, са противоинтернационални. Добросъвестно наистина, но бледо изпълнил ролята си на „твърд практик“. Общо взето, в ония напрегнати дни Сталин гледал да се държи „в средата“, смятайки, че в калейдоскопа на бързите промени това е най-удобната позиция.

Когато човек чете документите от онова време — решенията на ЦК, стенограмите от партийните форуми и телеграмите от различни революционни органи, — забелязва, че за разлика от Зиновиев, Каменев, Троцки (върнал се от емиграция в Русия едва през май 1917 г.), Бухарин, Свердлов, Дзержински и други партийни дейци в тези материали. Сталин се споменава крайно рядко. Разбира се, не става дума за Ленин, който винаги е в епицентъра на революцията, където и да се намира. Въпреки това в събраните съчинения на Й. В. Сталин и в кратката му биография натрапливо се прокарва магистралната мисъл: Сталин винаги е бил до Ленин. Например в третия том от съчиненията направо се твърди: „В. И. Ленин и Й. В. Сталин ръководят работата на VII (Априлска) общоруска конференция на болшевишката партия“; „На десети октомври ЦК… създава за ръководене на въстанието Политическо бюро на ЦК от седем души начело с В. И. Ленин и Й. В. Сталин“; „На 24–25 октомври В. И. Ленин и Й. В. Сталин ръководят октомврийското въоръжено въстание.“[11] Твърдения от този род, а по тях са се учили милиони хора няколко десетилетия наред, са извънредно далече от истината.

Когато човек се върне отново към протоколите, стенограмите, дневниците и мемоарите, в които се споменава името на Сталин, стига до заключението, че той влиза в революцията не като изтъкната личност, сеяч на мисли, пламенен трибун и организатор, а като незначителен функционер от партийния апарат. Например в хрониката, подготвена през 1924 г. от комисията по история на Октомврийската революция, за четирите месеца (юни-септември 1917 г.) Сталин се споменава само 9 пъти, Скобелев — над 50, Троцки — повече от 80 пъти. Разбира се, може да се спори дали е достатъчно точен този начин за оценяване на политическата активност. Но все пак той отразява някакъв елемент от ролята на личността, пречупена през призмата на общественото мнение. Да, Сталин бил член на ЦК, работел в „Правда“, участвал в редица други органи, съвети и комисии. Но освен изброяването на различните комитети малко може да се каже за конкретното съдържание на неговата дейност в тях. По мое мнение главната причина за това положение се крие в недостатъчната му способност за революционно творчество. Той е добър изпълнител, но няма богато въображение. Не е случайно, че на мартенското съвещание на болшевиките освен предупреждението „да не се форсират събитията“ Сталин не могъл да предложи нито една значителна идея, оригинално решение или нов подход, член на ЦК в отсъствието на Ленин не могъл да се прояви като ръководител от руски мащаб. Ленин винаги изразява интересите на народа, при решаване задачите на деня вижда бъдещето. Сталин обаче е по-далече от народа, общува с него чрез апарата, чрез функционерите му. Ленин използва всяка възможност за общуване, за диалог с представителите на народа. Сталин се ограничава с контакти с представители на организациите и комитетите.

Естествено, това, че през 1917 г. Сталин остава в сянка, се дължи не само на социалната му пасивност, но и на отредената му роля на изпълнител, за която притежава безспорни данни. През преломните бурни месеци на 1917 г. Сталин е неспособен да се издигне над делничното, дребното. Мнозина от ония, които в онова време са редом с него, проявяват по-ярка индивидуалност. Малко вероятно е тогава да са го измъчвали амбициозни стремежи. Наистина мартенските залитания към съглашателство и недооформянето на становищата му по редица ключови въпроси не са случайни и по-късно неведнъж се проявяват. Но постоянното му участие, макар и във второстепенни роли, бавно, но неотстъпно и неусетно му създава стабилен политически авторитет сред болшевишките лидери. На VII (Априлска) конференция Сталин отново е избран в състава на Централния комитет на партията.

[1] Правда, 15 марта 1917. ↑

[2] Сталин, И. В. Соч. Т.3, с.8. ↑

[3] ВЦСПС — Общосъюзен централен съвет на професионалните съюзи — Б.пр. ↑

[4] Сталин, И. В. Соч. Т.6, с.333. ↑

[5] В. И. Ленин. Биографическая хроника. Т.4, с.55; Год. революции. Петроград, 1919, с.16. ↑

[6] Суханов, Н. Н. Записки о революции. Сочинения в 7 томах. Берлин-Петербург-Москва. Т.7, 1922, с.44. ↑

[7] Ленин, В. И. Събр.съч. Т.31, с.110. ↑

[8] Протоколи УП конференции РСДРП(б). М., 1980, с.80. ↑

[9] Сталин, И. В. Соч. Т.3, с.55. ↑

[10] Бунд (на идиш Bund — съюз) — Общ еврейски работнически съюз в Литва, Полша и Русия, опортюнистична дребнобуржоазна националистическа партия, основана във Вилно през 1897 г. През 1917 г. поддържа Временното правителство. — Б.пр. ↑

[11] Сталин, И. В. Соч. Т.3, с.4,13. ↑

ВЪОРЪЖЕНОТО ВЪСТАНИЕ

С идването на Ленин ролята на Сталин става по-определена: той прилежно изпълнява поръченията на партийното ръководство. Оставайки в сянка, попадайки рядко в полезрението на революционните маси, Сталин се оказва нужен в областта на конспиративните въпроси, в установяването на връзки с партийните комитети, в организирането на текущите задачи през различните етапи от подготовката за въоръжено въстание. Нисичката му фигура още не се появява върху екрана на историята.

Централният изпълнителен комитет на съветите на работническите и селските депутати (ЦИК), избран на Първия общоруски конгрес на съветите (3–24 юни), не е болшевишки. В състава му има 123 меншевики (от тях 16 кандидати), 119 есери (от тях 18 кандидати) и само 57 болшевики (от тях 22 кандидати).[1] Заедно с Ленин, Дзержински, Каменев, Подвойски, Шаумян и други известни болшевики в ЦИК влиза и Сталин. Решенията на конгреса, както и на ЦИК, са съглашателски. Това особено се проявява, след като Временното правителство разгромява юлската мирна демонстрация. Става ясно, че социалистическа революция няма да може да се осъществи по мирен път. По-късно Ленин ще напише: „Нашата партия изпълни безусловния си дълг, вървейки на 4 юли заедно със справедливо възмутените маси и се стараеше да придаде на тяхното движение, на акцията им колкото се може по-мирен и организиран характер. Защото на 4 юли все още беше възможно мирното преминаване на властта към Съветите.“[2] Но есеро-меншевишките лидери „се били свлекли на самото дъно на отвратителната контрареволюционна яма“, влизайки в сговор с Временното правителство, което хвърля войска срещу мирната демонстрация. Двувластието свършва. Започва нов етап от подготовката на социалистическата революция.

По поръчение на ЦК Сталин организира заедно с други партийни другари преминаването на Ленин в нелегалност. Известно време Ленин живее в квартирата на С. Я. Алилуев. В началото на юли тук се провежда съвещание на членовете на Централния комитет на партията, на което заедно с Ленин, Ногин, Орджоникидзе, Стасова и други присъства и Сталин. Повежда се спор, как да се реагира на искането на властите Ленин сам да се предаде в ръцете на „правосъдието“. Преди това съвещание Ленин заявява: „Ако правителството издаде заповед за арестуването ми и тази заповед бъде одобрена от ЦИК, аз ще се явя на посоченото ми от ЦИК място, за да бъда арестуван.“[3] Мненията се разделят. Отначало мнозина се изказват Ленин да се яви пред съда при определени гаранции от страна на ЦИК. Но М. И. Либер и Н. А. Анисимов (членове на ЦИК, меншевики) заявяват, че „никакви гаранции не могат да дадат“. В условията на разюздана кампания в печата против Ленин и други ръководители на болшевишката партия става ясно, че реакцията гори от желание да си разчисти сметките с вожда. След дълги обсъждания убеждават Владимир Илич да се откаже от явяването си пред съда и да се скрие за известно време извън Петроград.[4] Отначало Сталин няма определено становище, но после се обявява решително против явяването на Ленин пред съда. С присъщата си категоричност Сталин недвусмислено отсича: „До затвора юнкерите няма да го заведат. Ще го убият по пътя. Трябва да скрием на сигурно място другаря Ленин…“

Сталин има предостатъчно основания за това. В мемоарите на В. Н. Половцов, бивш член на Държавната дума, се отбелязва, че офицерът, изпратен в Териоки[5] да задържи Ленин, го попитал: „Как да ви доставим този господин — в цял вид или на късове?“ „Аз му отговорих усмихнато, че арестуваните често правят опити за бягство.“

Задачата да бъде изпратен Ленин на сигурно място е възложена на Сталин. Тук несъмнено е взет предвид опитът му на конспиратор. Планът за извеждането на Ленин от Петроград е изработен и обмислен от верни хора.

В ония дни, пълни с драматизъм и социално напрежение, в личния живот на Сталин се случва нещо важно: запознава се с дъщерята на Алилуев Надежда, бъдещата му втора жена. Сталин е двайсет и две години по-стар от нея. Със семейство Алилуеви се познава от края на 90-те години, от времето, когато е в Баку. Между другото Светлана Алилуева, дъщерята на Сталин, в своите спомени „Двайсет писма до приятеля“ твърди, че през 1903 г. Сталин спасил бъдещата си съпруга, когато като двегодишно момиченце паднала в морето. Твърде е възможно, като е слушала по-късно това, Надежда Алилуева да го е възприела романтично, с известен оттенък на мистицизъм.

Връщайки се един ден вкъщи, Надежда Алилуева заварва квартирата пълна с непознати мъже. Те я разпитват предпазливо за обстановката в града. Девойката разказва възбудено как чула на улицата, че виновници за юлското въстание са „тайните агенти на Вилхелм“. Че те вече бягали с подводница към Германия и че главният сред тях бил Ленин… Когато научава, че героят на слуховете от улицата е в бащиното й жилище, дъщерята на Алилуев страшно се развълнувала…

След като разпитват смутената девойка, те обобщават: предложението на Орджоникидзе и Ногин Ленин да не се явява на съд е правилно — готви се убийството му. И решили, че Ленин трябва да се гримира, да си смени дрехите и да бъде заведен отначало в Сестрорецк, а после във Финландия. С. Я. Алилуев по-късно си спомня: „Вечерта всички се запътихме към Приморската гара. Пред нас вървеше работникът Емелянов, член на партията от 1904 г. Зад него на близко разстояние вървяха Владимир Илич и Зиновиев, а пък аз и Сталин вървяхме зад всички. Влакът вече беше на перона… Тримата пътници седнаха в последния вагон. Със Сталин дочакахме благополучното потегляне на влака и се върнахме обратно.“

В своите спомени Сергей Яковлевич допуска една неточност. Зиновиев не е бил сред изпращачите; по онова време той е в нелегалност. Освен от С. Я. Алилуев Ленин е съпровождан от работника В. И. Зоф и от Й. В. Сталин.

Една от брънките, свързващи Ленин с ЦК, ще стане отсега нататък Сталин. Има всички основания да се предполага, че Ленин му се е доверявал, давал му е необходимите инструкции и съвети. Така например малко преди VI конгрес на партията Сталин се среща с Ленин.[6] Естествено, за тези срещи няма никакви стенограми, но върху всички най-важни документи на конгреса личи печатът на мисълта и волята на Ленин. Ленин се радвал, че присъстващите делегати представяли вече около 240 хиляди партийни членове. За четири месеца редовете на партията нараснали три пъти! В този факт вождът на революцията вижда важно доказателство, че взетият курс е правилен. Лениновите трудове „Политическото положение“, „За лозунгите“, „Отговорът“ и други стават основа на приетите от конгреса резолюции. В специална резолюция се потвърждава, че решението Ленин да не се яви пред съда е правилно. Конгресът поддържа избраната от него линия на въоръжено въстание.

Оттогава въпреки заетостта си Сталин започва често да ходи у Алилуеви. Този коравосърдечен и студен човек е привлечен от невръстното още, чисто и наивно момиче, неговата бъдеща жена. Надежда слушала със затаен дъх „стария конспиратор“, за какъвто той й се представял.

Както и по-рано, на политическата арена Сталин едва ли е забелязван. Половината партия се оказва в нелегалност. Това, което трябвало да се направи по заръките на Ленин, го вършат Свердлов и Сталин. Сред масите Сталин все още е неизвестен, но в апарата на ЦК авторитетът му се повишава.

А междувременно събитията, носени като сухи листа от есенен вятър, теглят страната към Октомври. Редят се те, комични и трагични, обикновени и с историческо значение. Няма да ги оценявам, нито да ги коментирам, а само ще припомня някои, за да усети читателят политическата обагреност на ония дни. Ето какво съобщават за тях петроградските вестници, така както е увековечено в архивите.

26 юли. Открит е VI конгрес на РСДРП(б). Анкети са попълнили 171 души, от тях 110 са лежали в затвора общо 245 години, на каторга са били 10 души в течение на общо 41 години, изселени са били 24 души в продължение на общо 73 години, на заточение са били изпратени 55 души, прекарали там общо 127 години, през арестите са минали 150 души, арестувани общо 549 пъти, в емиграция са били 27 души, живели там общо 89 години. По поръчение на организационното бюро конгреса открива Олмински. В президиума са Свердлов, Олмински, Ломов, Юренев и Сталин. За почетни членове на президиума са избрани Ленин, Зиновиев, Каменев, Троцки, Колонтай и Луначарски.

8 август. Великият княз Кирил е вдигнал над дома си червен флаг, а Николай II, сега вече бивш император, записва в дневника си, че започва да чете „Тартарен Тарасконски“.

24 август. Керенски посещава бившия цар с цел да подготви в разговора си него и близките му за „изпращане на безопасно място“. Николай: „Аз не се тревожа. Аз ви вярвам…“

28 август. Генерал Корнилов е изпратил до върховния командващ войските на Московския военен окръг телеграма: „В сегашния страшен момент, за да се избегне междуособната война и да не се предизвика кръвопролитие по улиците на Първопрестолната, Ви предписвам да ми се подчините и да изпълнявате занапред моите заповеди.“ Върховният отговаря: „Прочетох с ужас заповедта Ви да не се подчинявам на законното правителство. Началото на междуособната война е сложено от Вас и това, както Ви бях казал, е гибелно за Русия. Може и трябва да се променя политиката, но да не се подкопават последните сили на народа във време, когато фронтът е пробит. Клетвата си не променям, това не са ръкавици…“

20 септември. „Известия“ съобщава, че задържаните във Финландия Вирубова, Бадмаев, Манасевич и други са затворени в Свеаборгската крепост. Матросите категорично са се изказали против освобождаването им и са решили да ги държат в Свеаборгската крепост до преминаването на властта в ръцете на Съветите.

4 октомври. Остров Езел (в Рижкия залив) е зает изцяло от германците. Техни сили настъпват към остров Моон. Предвид на огромното превъзходство на германските сили руската ескадра след ожесточен бой, загубвайки кораба „Слава“, се е оттеглила в Моонзунд.

10 октомври. След дълго прекъсване Ленин присъства на заседанието на Централния комитет. Заседанието се е състояло в жилището на меншевика Суханов, чиято жена била болшевичка. Председателствал Свердлов. Ленин констатирал: „Сега мнозинството е с нас. Въпросът за преминаването на властта е напълно узрял политически… Трябва да говорим за техническата му страна. В това е целият въпрос.“[7]

14 октомври. „Новая жизнь“ съобщава: ежедневно на Петроград са потребни 48 хил. пуда[8] хляб. На 11 октомври пристигнали 18 хил. пуда зърнени храни, на 12-и — 12 хил. пуда, на 13-и — само 4 хил. пуда. Петроградската градска дума е възложила на градоначалника да подкани населението на града да запази спокойствие. Предвижда се специално заседание на Думата за обсъждане на продоволствения въпрос.

16 октомври. В Петроград се е състояло заседание на ЦК на РСДРП(б) с представители на други партийни организации. Присъствали са Ленин, Зиновиев, Каменев, Сталин, Троцки, Свердлов, Урицки, Дзержински, Соколников, Ломов. Бокий от Петроградския комитет съобщава за готовността и настроението в районите: „Настроение за бой засега няма, но бойна подготовка се води. В случай на акция масите ще я поддържат.“ Приета е следната резолюция, предложена от Ленин: събранието призовава всички организации и всички работници и войници към всестранна и най-усилена подготовка за въоръжено въстание… За резолюцията са дадени 19 гласа, против — 2. Избран е оперативен център по организационно ръководство на въстанието в състав: Бубнов, Дзержински, Урицки, Свердлов и Сталин.

20 октомври. „Рабочий путь“ съобщава, че „руската революция е отхвърлила не един и двама авторитети. Нейната сила се изразява, между другото, и в това, че не се е прекланяла пред «гръмки имена», приемала ги е да й служат или ги е запращала в небитието, ако не са искали да се учат от нея. Тези «гръмки имена», отхвърлени после от революцията, са цяла върволица: Плеханов, Кропоткин, Брешковская, Засулич и изобщо всички ония стари революционери, които са известни именно само с това, че са стари. Страхуваме се, че лаврите на тези «стълбове» не дават на Горки да спи. Страхуваме се, че Горки се е повлякъл «смъртоносно» след тях към архива. Какво пък, негова си работа!… Революцията не знае нито да жали, нито да погребва мъртвите си.“[9]

24 октомври. Вечерта В. И. Ленин се премества от Виборгския район в Смолни във Военнореволюционния комитет. Същата нощ отряд юнкери идва в дом №6 на Финландския проспект, за да арестува редакцията на вестник „Рабочий путь“ и В. И. Ленин. Но юнкерите са разоръжени от Червената армия и препратени в Петропавловската крепост. Същия ден ЦК се събира на заседание. Разглеждат се въпросите: доклад на Военнореволюционния комитет; за свикването на съветите; за пленум на ЦК. Каменев предлага без специално писмено разрешение нито един член на ЦК да не излиза през целия ден от Смолни… Троцки смята за необходимо да се създаде резервен щаб в Петропавловската крепост и за тази цел да се изпрати там един от членовете на ЦК. Каменев внася предложение на „Аврора“ да се създаде опорен пункт, в случай че Смолни бъде разгромен. Сталин не присъства на заседанието…[10]

През нощта на 25-и Военнореволюционният комитет преминава към щурмуване на Зимния дворец, където се е скрило Временното правителство…

25 октомври. Хрониката на събитията, влезли в историята на партията, е разчленена на часове, в истинския смисъл на думата исторически часове… Превзета е Николаевската гара. Крайцерът „Аврора“ се приближава и хвърля котва до Николаевския мост. На улица „Милионная“, близо до Зимния дворец, Павловският полк е поставил патрули, спира всички, арестува ги и ги изпраща в института в Смолни. Команда моряци превзема без съпротива държавната банка… Петроградските казашки полкове отказват да подкрепят Временното правителство. Изключени са телефоните на щаба и на Зимния дворец… Превзета е Варшавската гара. От „Кръстовете“[11] са освободени политическите затворници… Подразделения на Измаиловския полк завземат Мариинския дворец и приканват членовете на парламента да освободят помещението. Невският проспект е зает от Павловския полк.

В 14:35 ч. под председателството на Троцки се открива извънредно заседание на Петроградския съвет на работническите и войнишките депутати. Съпровождан от шумни аплодисменти, Троцки заявява, че Временното правителство вече не съществува, предпарламентът[12] е разпуснат, освободени са затворниците, в действащата армия са изпратени радиограми за падането на старата власт. Съдбата на Зимния дворец сигурно ще се реши в най-близките часове. След това, за пръв път след дългото му отсъствие, посрещнат с бурни овации, взима думата… Ленин:

Другари! Работническата и селската революция, за необходимостта от която през цялото време говореха болшевиките, е извършена!

Както се каза, организационната подготовка на въстанието е възложена на Военнореволюционен център от членове на ЦК (в който влизат пет души, включително и Сталин), а така също и на Военнореволюционния комитет (ВРК) при Петроградския съвет, извършил огромна работа във връзка с мобилизирането на революционните сили за решителния щурм. В историческото си писмо от 24 октомври до членовете на ЦК Ленин убеждава партийното ръководство: „Трябва на всяка цена тази вечер, тази нощ да се арестува правителството, като се обезоръжат (разбият, ако окажат съпротива) юнкерите и т.н.

Не бива да се чака! Може всичко да загубим!

… Правителството се колебае. Трябва на всяка цена да бъде досъборено!

Всяко забавяне на акцията е равнозначно на смърт!“[13]

Днес всеки ученик знае, че призивът на Ленин намира благодатна почва. Социалистическата революция е извършена. Първите й резултати със световно значение са затвърдени на II общоруски конгрес на съветите на работническите, войнишките и селските депутати, открит на 25 октомври вечерта. В президиума на конгреса са избрани болшевиките Ленин, Зиновиев, Троцки, Каменев, Склянски, Ногин, Криленко, Колонтай, Риков, Антонов-Овсеенко, Рязанов, Муранов, Луначарски и Стучка и левите есери Камков, Спиридонова, Каховска, Мстиславски, Закс, Карелин и Гутман. Сталин просто изчезва от събитията през тия дни. Във Военнореволюционния комитет на Петроградския съвет той изпълнява текущите поръчения на Ленин, предава циркулярни нареждания до комитетите, участва в подготовката на материалите за печата. Нито в един от отнасящите се до тези исторически дни и нощи архивни документи, с които успях да се запозная, името му не се споменава.

На конгреса Мартов се опитва да предложи резолюция за необходимостта от мирно решаване на кризата: есерът Генделман се мъчи да натрапи от името на ЦК на партията на социалистите революционери (ПСР) резолюция, осъждаща „заграбването на властта“ (но дори сред есерите тя събира само 60 гласа при 93 против). Бундът, както и десните есери, се обявява против завземането на властта. Меншевиките интернационалисти и поалей-ционистите[14] напускат конгреса. А през това време, към два часа през нощта, Зимният дворец е превзет. (За неосведомените читатели днес нищо не говорят имената на бившите министри във Временното правителство Кишкин, Палчински, Рутенберг, Бернацки, Вердеревски, Маниковски, Салазкин, Маслов и други, които били затворени по заповед на Антонов-Овсеенко в Трубецкия бастион на Петропавловската крепост.) Конгресът продължава работата си чак до сутринта…

Джон Рид описва атмосферата там така: „Влязохме в огромната заседателна зала, провирайки се през разбушувалата се тълпа, струпана край вратите. Осветени от огромните бели полилеи, по пейки и столове, по пътеките, по первазите на прозорците, дори по краищата на подиума за президиума седяха представителите на работниците и войниците от цяла Русия. Ту в тревожна тишина, ту в адски шум чакаха звънеца на председателя. Залата не се отопляваше, но в нея беше горещо от изпаренията на замърсени човешки тела. Вдигаше се нагоре неприятен син тютюнев дим и увисваше в спарения въздух.“[15]

На този конгрес се приемат прочутите Ленинови декрети за земята и мира. Конгресът избира Общоруски централен изпълнителен комитет (ВЦИК) в състав от 101 човека, в който болшевиките имат вече 62 места. Но в ръководството им няма единство. Каменев, Зиновиев, Ногин и Милютин смятат за необходимо властта да бъде поделена с другите партии. Като едно от условията за създаване на коалиционно социалистическо правителство съглашателите искат отстраняването на Ленин и Троцки от него. Развихря се ожесточена политическа борба. На страната на Ленин са Бубнов, Дзержински, Сталин, Свердлов, Стасова, Троцки, Йофе, Соколников и Муранов.

Как се е държал Сталин в критичните октомврийски дни? Каква е била истинската му роля? Защо името му се среща извънредно рядко в революционните хроники, макар че редовно, почти винаги влизал в различните ръководни органи?

Отначало няколко документални данни. Ето как се оценява неговата роля в революцията в кратката биография: „Ленин и Сталин са вдъхновителите и организаторите на победата на Великата октомврийска социалистическа революция. Сталин е най-близкият сподвижник на Ленин. Ръководи непосредствено цялата работа по подготовката на въстанието. Неговите пътеводни статии се препечатват в областните болшевишки вестници. Сталин вика представителите на областните организации, инструктира ги и набелязва бойните задачи за отделните области. На 16 октомври Централният комитет избира партиен център по ръководенето на въстанието начело с другаря Сталин.“[16] И толкоз, ни повече, ни по-малко. Хвалебствията са явни: само Ленин и той, Сталин. Ръководи не иначе, а с „извикване“ й с „инструктажи“. Но това е взето вече от практиката и терминологията на 30-те години. Авторите на биографията са били затруднени да кажат нещо конкретно, защото в дните на революционния апогей Сталин нищо не е „ръководел“, нищо не е „направлявал“ и никого не е „инструктирал“, а само е изпълнявал текущите поръчения на Ленин, решенията на Военнореволюционния комитет при Петроградския съвет.

Сталин продължава да пише статии, коментиращи партийните решения. На 24 октомври, когато Керенски нарежда да се спре централният орган на партията „Рабочий путь“, Сталин заедно с отряд червеногвардейци участва в защитата на пролетарския вестник. Пак тогава, на 24 октомври, във вестника е публикувана бледата, съвсем не в духа на времето статия на Сталин „Какво ни е нужно?“, където продължава да говори за необходимостта от свикване на Учредителното събрание. Фактически Сталиновата статия наподобява като че ли печално известното писмо на Зиновиев й Каменев „Към текущия момент“ от 11 октомври, в което тези две въртеливи фигури се обявяват против решението на ЦК за подготовка на въоръжено въстание. Зиновиев и Каменев пишат, че „ние държим револвера опрян в слепоочието на буржоазията“ и че при тази заплаха тя не може да разтури Учредителното събрание. Един ден преди въстанието Сталин също сметнал за възможно да се върне към „учредителската“ идея. Наистина заедно с това той твърди, че е нужно „правителството на Кишкин-Коновалов[17] да бъде заменено с правителство на съветите на работническите, войнишките и селските депутати“[18].

Сталин влиза в състава на първото съветско правителство като народен комисар по въпросите на националностите. Но попадайки сред партийните лидери, които решават всички най-важни въпроси на революцията, никога и нито по един въпрос през 1917 г. не проявява значителна инициатива, някаква творческа изява, не предлага на ЦК никаква оригинална идея. Той е от втория или третия ешелон на ръководството и всички по-сетнешни славословия за изключителната роля на Сталин в революцията не съответстват на действителността. Тази роля е измислена.

Включен почти във всички възможни революционни органи, Сталин почти за нищо конкретно не отговаря. Но острият му схватлив поглед вижда много неща. Удивляват го енергията на Троцки, работоспособността на Каменев, импулсивността на Зиновиев. Вижда няколко пъти и Плеханов, изпитва към него чувство, близко до уважението. Смайват го резките думи на Плеханов на един от митингите: „Руската история още не е смляла брашното, от което ще бъде изпечена питката на социализма.“

Както знаем, този бляскав пропагандист на марксизма и един от основателите на Руската социалдемократическа работническа партия не спира дотук. Той нарича „Априлските тезиси“ на Ленин „бълнуване“, осъжда Октомврийската социалистическа революция, а по-късно и Бресткия мир. Отхвърлен от пороя на революцията в плитчините на вулгарния реформизъм, разочаровал се от действителността, „несъответстваща“ на неговата теория, Плеханов се оттегля във Финландия. Не можел да приеме Октомври, но и не пожелал да се бори против него.

Когато на 4 юни 1918 г. на общото заседание на ВЦИК, Московския градски съвет на депутатите на трудещите се и професионалните и работническите московски организации, на което присъства и Ленин, е почетена с едноминутно мълчание паметта на починалия Плеханов, Сталин се удивлява. За него оня, който изразява публично несъгласието си с неговата линия на дейност, завинаги се превръща във враг. Поради същите причини той смята за излишна траурната реч на Троцки на това заседание, както и некролога на Зиновиев в „Правда“. За Сталин революцията е само борба. Или — или. Или съюзник, или враг. Когато не е готов да поддържа една от страните, бинарната му логика допускала само изчакване, не повече. Почестите към покойния Плеханов Сталин нарича в себе си „либерализъм“, недостоен за революционери. Това му се струва интелигентско „подсмърчане“, „лигавщина“. Партийните му другари тепърва ще имат възможност да се убедят в последователността на възгледите, изповядвани от бъдещия „вожд“.

Три години след Октомврийското въоръжено въстание група участници в тези събития се събират на 7 ноември 1920 г. Поканен е и Сталин, но той не пожелава да участва в празненството. Идват мнозина, сред тях Троцки, Садовски, Мехоношин, Подвойски, Козмин. Много пъти споменават името на Ленин, говорят за Троцки, спомнят си по нещо за Каменев, Калинин, Зиновиев, Ногин, Свердлов, Ломов, Риков, Шаумян, Маркин, Лазимир, Чичерин, Валдин и други „акушери“, участвали в раждането на новия свят. Запазена е стенограмата. За Сталин нито веднъж не си спомнят… Макар че бъдещият генсек на практика влиза в състава на всичките посочени органи, на никого не минава през ум да спомене името му във връзка с дейността на Военнореволюционния комитет, нито във връзка с работата на болшевиките сред войниците и матросите. А нали почти всички тези хора, както и много, много други се втурвали устремно в ония исторически часове към „Аврора“, преграждали пътя на извиканите от Керенски колоездачни батальони, организирали завземането на банката, телеграфа и гарите. Сталин за всички останал незабележим статист, който изпълнявал отделни поръчения на революционните органи. Оказал се неспособен за революционно творчество, не успял да се изяви така, както се изявили мнозина от неговите съратници.

Бъдещият „самодържец“ преживява твърде болезнено своята незабележимост, бледата си роля в ония дни. През 30-те години можел спокойно да слуша за събитията през Октомври само в светлината на деянията, извършвани от „двамата вождове“. Отначало истинските герои на революцията са подложени на мълчалива изолация, на „историческа чистка“ и „корекция“, а по-късно, в трагичните 1937–1939 година, са унищожени и физически. Към 40-те години активните ръководители на Октомврийското въоръжено въстание се броят вече на пръсти. Остават, общо взето, ония, които съчиняват новата „октомврийска“ биография на „вожда“. Колкото по-малко ветерани от революцията остават, толкова по-хипертрофично е изобразявана ролята на Сталин в Октомврийските дни.

Естествено, Троцки, който след 1929 г. прави Сталин основен обект на критичните си претенции, пише твърде рязко за октомврийския период от дейността му. В книгата си „Сталиновата фалшификаторска школа“ твърди, че на заседанията, през 17-а Сталин обикновено мълчал. „Той по принцип се движеше по официалния коловоз, прокаран от Ленин — пише Троцки. — Не проявяваше никаква инициатива. Не направи нито едно самостоятелно предложение. Това няма да променят никакви «историци марксисти» от новата формация.“[19]

Троцки споменава няколко епизода, в които Сталин, поддържайки Ленин, се опитва заедно с това да защити Каменев за неговите политически зигзази, включително и в печата. Твърде приятелските отношения между Сталин и Каменев се запазват известно време и след връщането им от туруханското заточение. По-късно, особено през 30-те години, и Каменев, и Зиновиев в трагичните за тях минути ще се опитат да напомнят на Сталин за старата си „дружба“. Но лошо са го познавали…

През 1924 г. след смъртта на Ленин Троцки публикува очерк за покойния вожд, където привежда следния диалог:

„“А какво ще стане — попита ме веднъж Владимир Илич скоро след 25 октомври, — ако ни убият двамата с вас, ще могат ли да се справят Свердлов и Бухарин?" — „Я по-добре да не ни убиват“ — разсмях се аз. „Дявол ги знае“ — рече Ленин и също се разсмя."

„След появяването на очерка — спомня си по-късно Троцки в книгата «Моят живот» — членовете на тогавашната «тройка» — Сталин, Зиновиев и Каменев — се почувстваха кръвно обидени от моите думи, макар и да не се опитваха да оспорят верността им. Фактът си остава факт: Ленин не спомена сред приемниците тази троица, а спомена само Свердлов и Бухарин. Други имена просто не са му дошли на ум.“[20]

Но едва ли си струва да приемем, че всичко в тези думи е вярно, след като познаваме честолюбието и властолюбието на Троцки, който в дъното на душата си е смятал, че само той може да бъде „наследник“ на Ленин като вожд на партията. С еднакво основание може да се приеме, че през 1924 г. Троцки се е опитвал със задна дата да заздрави позициите и репутацията си в борбата за власт.

Знае се, че Сталин винаги реагирал много болезнено на каквито и да било промъкнали се в печата сведения, хвърлящи светлина върху неговата повече от скромна роля през Октомври и преувеличаващи ролята на Троцки. До голяма степен именно от такива мотиви е продиктувано изказването му през ноември 1924 г. на пленума на комунистическата фракция на ВЦСПС. То е издадено от „Госиздат“ като отделна брошура едва през 1928 г. В речта си Сталин анализира ролята на Троцки в Октомврийското въоръжено въстание по следния начин: „Да, това е вярно, другарят Троцки действително се бореше добре в Октомврийския период. Но в Октомврийския период се биеше добре не само другарят Троцки, не се биеха лошо дори такива хора като левите есери, които вървяха тогава рамо до рамо с болшевиките. Но пита се, когато Ленин предложи да се избере оперативен център за ръководство на въстанието, защо не препоръча да иде там Троцки, а предложи Свердлов, Сталин, Дзержински, Бубнов и Урицки? Както виждате, в състава на центъра не попадна «вдъхновителят», «главната фигура», «единственият ръководител на въстанието» другарят Троцки. Как да се съгласува това с разпространеното мнение за особената роля на другаря Троцки?“[21] Тук Сталин отново шмекерува. Въстанието се е ръководило от Военнореволюционния комитет, а не от оперативния център.

Както виждаме, няколко години след революцията двама известни партийни дейци се опитват, от една страна, да подчертаят особената си роля във въоръженото въстание, а от друга — да принизят, да омаловажат приноса на своя политически и личен опонент. Макар в Октомврийските дни да не са били възможни явления, които по-късно ще бъдат наречени кабинетни, ролята на Сталин, повтарям това, била ограничена само в подготовката на указанията, на директивите на ЦК и в препредаването им на революционните органи. Няма нито едно документално свидетелство за непосредственото му участие в бойни действия, за организиране на въоръжени отряди, отиване в части, на кораби и заводи с цел да се вдигнат масите за решаването на конкретните тактически и оперативни задачи. По волята на обстоятелствата Сталин се озовава в щаба на революцията, на централната й сцена. Но… като статист. Оказало се, че няма интелектуални данни, нравствена привлекателност, подпалващ ентусиазъм и кипяща енергия, които така много се ценят в революционно време. В революцията, в самия й епицентър, винаги се издига фигурата на Ленин. Много по-ниско е Троцки. Още по-ниско — Зиновиев, Каменев, Свердлов, Дзержински, Бухарин… Зад тях — цялата кохорта болшевики от Лениновата школа. Нейде в нейните редове — Сталин… В революцията не е имало „двама вождове“. Ако, да речем, през 1917 г. някой би казал на Крестински, Радек, Раковски, Томски, Серебряков и на десетки други болшевики, че след 15 години в „официалната история“ ще бъде написано, че революцията е ръководена от двама вождове — Ленин и Сталин, — те не биха приели това дори като шега… Но, уви! Необратима е историята, необратим е нейният поток. Само мислено можем да зададем тези въпроси на хората, които отдавна вече ги няма… Сталин става „герой“ със задна дата.

Член на партията от края на 90-те години на миналия век, член на ЦК от 1912 г., член на различни съвети, комитети, редакции, народен комисар по въпросите на националностите — всичко това му създава само официален (в известен смисъл бюрократически) статут. Присъствието на Сталин на многобройните заседания, съвещания и конференции се обяснява само с това, че влиза във висшите ешелони на ръководството. Тия участия му дават възможност да се запознае с много хора, да ги изучи, по-дълбоко да вникне в механизма на работата в партийния апарат, да натрупа политически опит. И главното — да заслужи оценката на Ленин като един сигурен политически функционер, способен не само за праволинейни решения и действия, присъщи на обикновения изпълнител, но и за умели компромиси, лавиране, съзиране на главната брънка в широкия спектър от възникващи проблеми. В октомврийския болшевизъм Сталин е центрист, умеещ да изчаква и да се приспособява.

[1] Великая Октябрьская социалистическая революция. Энциклопедия. М., 1987, с.109. ↑

[2] Ленин, В. И. Събр.съч. Т.34, с.25. ↑

[3] Ленин. В. И. Събр.съч. Т.49, с.443. ↑

[4] В. И. Ленин, Биографическая хроника. Т.4, с.282. ↑

[5] Сега град Зеленогорск, на брега на Финския залив. — Б.пр. ↑

[6] ЦПА ИМЛ, ф.4, оп.3, д.813. ↑

[7] Ленин, В. И. Събр.сьч. Т.34, с.382-383. ↑

[8] Един пуд е равен на 16,38 кг. — Б.пр. ↑

[9] Рябинский, К. Революция 1917 года. Хроника событий. М.-Л. Т.5. 1926, Октябрь, с.138. ↑

[10] Пак там, с.172. ↑

[11] „Кресты“ — затвор с единични килии в Петроград (с кръстовидна форма). — Б.пр. ↑

[12] Предпарламент (Временен съвет на републиката) — съвещателен орган при Временното правителство, създаден през септември 1917 г. — Б.пр. ↑

[13] Вж. Ленин, В. И. Събр.съч. Т.34, с.425, 426. ↑

[14] Поалей-ционисти (ПЦ) — дребнобуржоазни еврейски националистически организации, опитвали се да съчетаят идеите на социализма с ционизма. ↑

[15] Рид, Дж. Десять дней, которые потрясли мир. М., 1957, с.89. ↑

[16] И. В. Сталин. Краткая биография, с.65. ↑

[17] Н. М. Кишкин, А. И. Коновалов — министри въз Временното правителство. ↑

[18] Сталин, И. В. Соч. Т.3, с.389. ↑

[19] Троцкий, Л. Д. Сталинская школа фальсификаций. Берлин, Гранит, 1932 с.26. ↑

[20] Троцкий, Л. Д. Моя жизнь. Т.II. Берлин, Гранит 1932, с.60. ↑

[21] Сталин, И. В. Статьи и речи 1921–1927 гг. М-Л., 1928, с.104-105. ↑

СПАСИТЕЛНИЯТ ШАНС

В Октомврийската революция Русия излиза от бреговете си. Социалният порой помита всичко по своя път. Първият месец на първата година от новата история на Съветска Русия се оказва изключително бурен и триумфален за болшевиките. Сравнително немногобройната партия дори в навечерието на 1917 г. за няколко месеца се превръща в мощна политическа сила. Но „меденият й месец“ е твърде кратък. Отсрочените проблеми надвисват с цялата си острота още в края на незабравимата година, криейки страшна, смъртоносна опасност. След като вземат властта, болшевиките обещават на народа земя, хляб и мир. Земя те започват да раздават. А земята дава надежди за хляб. Но мирът зависи не само от болшевиките; както не може да се ръкопляска само с една длан, така и мир не може да се постигне едностранно. А още повече справедлив, демократичен мир без анексии и контрибуции… Как да бъде постигнат, когато пълчищата на Хабсбургите и Хохенцолерните вече погазват западните руски земи?

Никой не е разбирал така остро драматизма на момента както Ленин. Само няколко дни след като става председател на Съвета на народните комисари, той инструктира А. А. Йофе и го изпраща начело на делегацията за преговорите с германското командване.

Първоначално се създава впечатление, че ще бъде постигнат бърз успех, защото още на 2 декември 1917 г. се подписва примирие за срок до 1 януари 1918 година. Скоро след това започват преговори за мир. Каменев и някои други болшевики и леви есери пристигат при Йофе като подкрепление. Но обстановката се променя: в Берлин вземат връх шовинистичните сили, които си поставят за цел да извлекат максимално възможното. Там вече знаят, че руските окопи са наполовина празни и зад гърба на съветската делегация се рее само сянката на една предишна сила. Немците поставят условия за мир с анексии, заплашващ Русия със загуба на обширни територии.

Вождът на революцията проявява необикновена прозорливост и воля. Ако не подпишем мира — тежък и несправедлив, — селската армия, изтощена непоносимо от войната още след първите поражения — вероятно, дори не след месеци, а след седмици — ще свали социалистическото работническо правителство.[1] И тъй, става дума за съдбините на революцията. На съвещанието на ЦК по въпроса за мира се сблъскват две противоположни гледни точки: на Ленин и на „левите“ комунисти. При гласуването противниците на мира, привържениците на „революционната война“ отначало получават мнозинство.

„Левите“ комунисти, към които трябва най-напред да отнесем Бухарин, Бубнов, Преображенски, Пятаков, Радек, Осински и Ломов, предлагат да се заложи на разрастването на революционното движение в Европа. Без незабавен революционен взрив в Европа нашата революция ще загине, заявява Пятаков. „Левите“ смятат, че революционната война против германския империализъм е в състояние „да подтикне“ пролетариата към революционни действия против собствените му правителства. Трябва да кажем, че революционните симптоми, наблюдавани в много европейски страни, „левите“ тълкуват като начало на континентален пожар — детонатор за световна революция.

Известно е, че Троцки, възглавил през следващия етап съветската делегация в Брест-Литовск, прави неочаквана крачка, въпреки че съотношението на силите в ЦК към момента на заминаването му се изменя в полза на привържениците на мира. На 10 февруари 1918 г. след кратки дебати по странични въпроси той заявява ненадейно, че преговорите се прекъсват. „Нашият войник орач — казва той — трябва да се върне на нивата си, за да обработва мирно още тази пролет земята, която революцията предаде от ръцете на помешчика в ръцете на селянина. Нашият войник работник трябва да се върне в работилницата, за да произвежда там не оръдия за разрушение, а оръдия за съзидание… Ние излизаме от войната… Ние ще издадем заповед за пълно демобилизиране на нашите армии… Във връзка с това изявление — продължава Троцки — ви предавам следната писмена и подписана декларация:

«От името на Съвета на народните комисари и правителството на Руската федеративна република известяваме правителствата и народите, воюващи против нас, както и съюзните и неутралните страни, че отказвайки се от подписването на договор, предвиждащ анексии, Русия от своя страна обявява състоянието на война с Германия, Австро-Унгария, Турция и България за прекратено.

Едновременно с това на руските войски ще бъде дадена заповед за пълна демобилизация по целия фронт.

Брест-Литовск,

10 февруари 1918 г.

Председател на руската мирна делегация:

Народен комисар по външните работи Л. Троцки Членове на делегацията: В. Карелин, А. Йофе, М. Покровски, А. Биценко

Председател на Общоукраинския ЦИК Медведев»“[2]

След три дни на заседанието на ВЦИК Троцки се опитва да докаже, че неговото решение „революционизира“ революционното движение на Запад, че лозунгът „нито мир, нито война“ ще бъде подкрепен дори от германските войници. Но този прословут лозунг открива на агресора пътя към вътрешността на Русия. В историята и до ден-днешен авторството на тази фраза се приписва на Троцки. Но още през април 1917 г. френският посланик в Петроград Палеолог в доклада си до Париж оценява военните възможности на Русия като съюзник по следния начин: „В сегашния стадий на революцията Русия не може нито да сключи мир, нито да води война.“[3] Трудно е да се каже дали Троцки е знаел за „приоритета“ на оценката, направена от френския посланик.

Само след няколко дни германските войски започват настъпление по целия фронт. Немският ботуш марширува вече в Двинск, Венден, Минск, Псков и десетки други руски градове и села… Накрая след ожесточена дискусия ЦК взима решение със седем гласа за и четири против да подпише мира при поставените от германците условия.

По израза на Чичерин Германия, „опряла пистолет в челото на революционна Русия“, оформя грабителския мир. От страната се откъсват Полша, Литва, Естония, Курландия[4], Карс, Батуми, балтийските острови… Но на партията й предстои да отстоява този мир на VII предсрочен партиен конгрес и на IV извънреден общоруски конгрес на съветите, състояли се през март с едноседмичен интервал.

Нека веднага да кажем, че на този фон ролята на Сталин в повечето случаи е пасивна. Не толкова поради несъгласие с едното или другото становище, а просто защото не му е достатъчно ясен целият този сложен и динамичен проблем. На 23 февруари например на заседание на ЦК, когато Ленин, за да окаже натиск върху партийните си другари, преминава (в оная критична ситуация!) към заплахата, че ще излезе от правителството и ЦК, ако бъде отклонено предложението му да се подпише мир, Сталин се стъписва и се двоуми, успявайки все пак да зададе въпроса „Означава ли отказването от постовете отказване и от партията“, на което Ленин отговаря отрицателно.

Раздвоението, което рядко посещава Сталин, особено се проявява, когато се чуват гласове, че „честта на революцията стои по-високо от гибелта й“. Ломов направо заявява: „Не се плашете от оставката на Ленин. Революцията струва повече.“ Урицки казва, че с този „позорен мир няма да спасим съветската власт“. Под влиянието на тези противоречиви мнения Сталин, както се посочи вече, неочаквано заема неопределена, изчаквателна позиция: „Може да не се подписва мир.“ На това Ленин отговаря: „Сталин не е прав, когато казва, че можем да не подпишем. Тези условия трябва да подпишем. Ако не ги подпишете, вие ще подпишете след три седмици смъртната присъда на съветската власт. Тези условия не засягат съветската власт. У мене няма ни най-малка сянка от колебание. Аз поставям ултиматум не за да бъде отменен. Аз не искам революционна фраза.“[5] Ленин твърдо, убийствено точно парира всички доводи на опонентите си. Когато той подлага тези леви и дуалистични позиции на унищожителна критика, Сталин някак изведнъж се успокоява и тръгва след вожда. При гласуването той вече поддържа Ленин.

В разгорещената борба на партийния конгрес Ленин успява да докаже колко жизнено необходим е тежкият избор. Раздвоен вътрешно, Сталин намира сили в себе си да върви докрай с вожда. Така както и Троцки остава докрай на своите позиции. В речта си на VII конгрес на партията заявява: „Въздържах се от гласуване в Централния комитет при решаването на този крайно важен въпрос по две причини: първо, защото не считам, че е решаващо за бъдещето на нашата революция едното или другото наше отношение към този въпрос… По въпроса за това, къде има повече шансове — там или тука, — аз мисля, че повечето шансове не са на страната, на която е другарят Ленин. И в Централния комитет се чуваше само един глас мирът да бъде незабавно подписан: това беше гласът на Зиновиев.“ Като говори за ония, които настояват за подписване на мир, Троцки заявява, че този път има „някои реални шансове. Обаче това е опасен път, който може да доведе дотам, че да спасяват живота, отказвайки се от смисъла му“[6].

Страната и народът са толкова уморени от войната, че всяка възможност за отдих се приема от повечето хора за спасителен шанс. Ленин и неговите най-близки съратници успяват не само да прозрат този шанс, но и да го използват. В историята има малко такива прецеденти на прозорливост и мъдрост при решаването на толкова сложни въпроси, каквито са въпросите за войната и мира. Ленин не се уплашва от обвиненията в „капитулантство“, „отстъпление“ и „разчитане на милостта на империализма“, с каквито го обсипват левите есери, „левите“ комунисти, фразьорите, разбиращи еднопосочно, примитивно същината на революционната чест. В ония драматични дни с него остават Зиновиев, Стасова, Свердлов, Соколников, Смилга и Каменев. В решителната минута и Сталин гласува за Ленин.

[1] Вж. Ленин, В. И. Събр.съч. Т.35, с.250. ↑

[2] Троцкий, Л. Д. Соч. Т.XVII. Советская республика и капиталистический мир. Ч. I. М.-Л., 1926, с.103, 106. ↑

[3] Paléologue, M. La Russie des tsars pendant la Grande Guerre. Vol. 3, Paris, p.245. ↑

[4] Сега Курземе, историческа област в западната част на Латвия. — Б.пр. ↑

[5] Ленин, В. И. Събр.съч. Т.35, с.359. ↑

[6] VII съезд Российской коммунистической партии (большевиков). Стенографический отчет. М-П., 1923, с. 78, 79, 86. ↑

РУСКАТА ВАНДЕЯ

В своите речи вождовете на Октомврийската революция често пъти търсят аналогии и примери в историята на Великата френска революция. В началото на 1918 г., по-малко от половин година след победоносното Октомврийско въстание, настъпват събития, които ги карат да си спомнят за Вандея — обширна област в Западна Франция между Бретан и Лоара. През юни 1793 г. Вандея въстанала. Новото никога не се приема едновременно от всички. За неграмотните селяни, насъсквани от притиснатите до стената богати собственици и от фанатичното духовенство, революцията изглеждала като някакво загадъчно чудовище, което изяждало безразборно всичко хванало корен и станало навик в живота им. Кървавите междуособици обхванали Бретан, Нормандия, Поату, Бордо, Лимож. Вандея станала епицентър на провинциалната контрареволюция. „Вандея се превърнала — отбелязва П. А. Кропоткин — в гнойна рана на републиката“[1], станала символ на жестоката гражданска война, подсилвана от чуждестранната намеса. В Съветска Русия зрее руска Вандея…

Отдихът е кратък. Още през март-април 1918 г. започва чуждестранната военна интервенция, която възражда надеждите на буржоазията и помешчиците за реванш. Навсякъде метежи, контрареволюционни акции на бялото офицерство, казаците, кулаците и националистите. Разорената от четиригодишната война страна се оказва не само в огнен обръч — тя цялата е в пламъка на войната. Републиката няма граници.

В Париж, Лион, Берлин, Токио, Вашингтон и в десетки други столици по света са уверени, че Русия е в агония. Това време съвпада с една от най-големите емигрантски вълни. Буржоа, помешчици, индустриалци, професори, значителна част от творческата интелигенция, високопоставени чиновници, напускат Русия. В статиите, изказванията и обръщенията си мнозина от тях не само описват ужаса, настъпил в страната след заграбването на властта от „тържествуващата простащина“, но и предричат скорошен край на съветите. М. И… Калинин, отговаряйки няколко години по-късно на публикациите в белогвардейския в. „Дни“, пише в „Известия“: „Сега вие сте жертвите, понасящи несгодите, донесени ви от гражданската война, но и вашите несгоди, колкото и да ви се струват големи, са капка в морето на народното страдание от 1914 до 1917 година. Вие не виждахте мъките на народа, заглушавахте ги с патриотическия си вой…“[2]

Краят на съветската власт изглежда близък. Още повече че започва истинско изтребване на комисари. В Петроград есерът Леонид Кенегисер поваля Мойсей Урицки; през юли белогвардейците убиват Семьон Нахимсон, прочутия комисар на латвийските стрелци. Комисарят по продоволствието в Туркестанската република Александър Першин загива в Ташкент от ръцете на метежници. На 18 май Фьодор Подтьолков и Михаил Кривошликов, прочути донски болшевики, увисват на белоказашка бесилка. Бившият генерал-лейтенант от царската армия Александър Таубе, преминал на страната на революцията и назначен за началник на Сибирския щаб, попада в ръцете на белогвардейците, бива измъчван и убит. Но най-страшният удар през 1918 г. контрареволюционерите нанасят в Москва. След като Ленин произнася реч пред работниците от завод „Михелсон“, есерката Фани Каплан стреля в него.

Кървава межда разцепва Русия. Вандеята на гражданската война; когато брат тръгва срещу брата, баща стреля срещу синове, залива многострадална Русия. Думите на Жан Жорес, отправени към Вандея през 1793 г., сякаш са написани и за гражданската война в Русия: „Колко много бесни страсти пламват в градовете, усетили острието на ножа почти до самото си сърце! Каква омраза ще лумне утре! Колко репресии и против врага, и против ония, които бъдат заподозрени, че са му били съучастници, помогнали му с активни действия или с инертността си!“[3] По ожесточеността и непримиримостта си гражданската война в Русия е равна по сила на дълбоката класова ненавист, разделяща народа на два враждуващи лагера. Пленените почти никога не остават живи. В лазаретите белите вдигат на щиковете си ранените червеноармейци. Милосърдие в схватките няма. По фронтовете пирува тифусът. В овразите разстрелват заложници. Цената на живота спада. Класовият зов е по-силен от състраданието, милостта, мъдростта и разсъдливостта. Страната е залята от кръвта на синовете й. Война водят не само въоръжените сили на съперничещите си класи, в нея фактически участва и голяма част от населението. Главен катализатор и вдъхновител на тази война става чуждестранната военна интервенция. „Световният империализъм — отбелязва В. И. Ленин, — който всъщност предизвика у нас гражданската война, именно той е виновен за нейното протакане…“[4]

ВЦИК обявява Съветската република за военен лагер, създава Революционен военен съвет (Реввоенсовет) на републиката начело с Троцки. За главнокомандващ въоръжените сили е назначен И. И. Вацетис, сменя го С. С. Каменев. В отговор на белия терор започва червен терор.

В гражданската война Сталин е по-забележим. Изпълнява поръчения на Централния комитет, те са по-сложни и по-отговорни. Към средата на 1918 г. на десния фланг на Източния фронт важна роля започва да играе Царицин. Не толкова от военни съображения, колкото поради продоволствените трудности изпращат Сталин в Царицин като извънреден пълномощник на ЦК по продоволственото снабдяване. На 31 май Ленин подписва постановления на Съвета на народните комисари (СНК) от 29 и 30 май 1918 г. за съвместното назначаване на Й. В. Сталин и на А. Г. Шляпников за ръководители на продоволствената дейност в Южна Русия, овластени с извънредни права.[5] Изтощителната примка на глада все по-здраво се затяга около жизнените артерии на политическите и промишлените центрове в Русия. Изглежда, че Ленин си е съставил вече мнение за този народен комисар в съветското правителство като за един вдъхващ надежди изпълнител. От идването си в Петроград често му се случвало да се среща с този скъп на думи кавказец. Той рядко задава въпроси, публично не подлага на съмнение взиманите от ЦК решения, заема се с всяко поръчение. Изглежда, че е доволен от отредената му роля на незабележим, но изпитан функционер. Сталин посреща пак така спокойно изпращането му в Царицин. Преди да замине на юг, съобщават му, че в допълнение на постановлението на СНК Ленин е наредил на отговорното длъжностно лице в Народния комисариат по военните въпроси (Наркомвоен) С. И. Аралов да сформира отряд от 400 души (от тях непременно 100 латвийски стрелци), който да бъде изпратен заедно със Сталин.[6]

Наложило се обаче Сталин още с пристигането да решава военни задачи: Царицин се оказва в плътен обръч от казашко обкръжение. И във военния съвет на окръга влиза и Сталин. За кратко време военният съвет успява да обедини разпилените части, да извърши мобилизация, да сформира няколко нови дивизии, редица специални части и колона бронирани влакове, да създаде опълчение от работнически отряди. По молба на Сталин Ленин изпраща бърза телеграма до Главното управление на водния транспорт с предписание незабавно и безпрекословно да изпълнява всички заповеди и нареждания на извънредния пълномощник на Съвета на народните комисари Й. В. Сталин.[7]

Положението на Царицин се заздравява, когато от Донбас към града си пробиват път части от бившата 5-а армия под командването на Ворошилов. Интересно е да се отбележи, че Сталин не изпраща донесенията си на Троцки, макар че оперативно е подчинен на него, а през главата на главнокомандващия и на председателя на Революционния военен съвет на републиката се обръща често направо към Ленин, и то по дребни въпроси. За повечето телеграми на Сталин е характерна липсата на задълбочени обобщения, политически оценки, прогнози. Те са, ако може така да се каже, крайно емпирични. В резултат на приетите от Центъра и от военния съвет мерки Царицин се подготвя в кратко време за обсада. Въпреки че на Деникин помага предателят Носович, военен специалист, бивш царски полковник, щурмът срещу Царицин не донася успех на белогвардейците. По-късно градът, както и други места, където Сталин е бил по време на гражданската война, добиват не просто легендарно, а направо митично значение в нашата история.

Тъй като няма оперативни и тактически познания, в критичните моменти на битката за Царицин Сталин прибягва до диктаторски похвати, до „твърдата ръка“. В записка до Центъра той пише: „Не оставям на мира и ругая всички, които трябва, надявам се, скоро ще възстановим положението. Можете да бъдете уверени, че няма да пощадим никого, нито себе си, нито другите, но въпреки всичко хляб ще дадем. Ако нашите военни «специалисти» (некадърници!) не спяха и не безделничеха, линията нямаше да бъде разкъсана и ако тя бъде възстановена, няма да е благодарение на военните, а въпреки тях.“[8] Измяната на Носович и на редица други бивши офицери от царската армия засилва и без това подозрителното отношение на Сталин към военните специалисти. Народният комисар, овластен с извънредни пълномощия по въпросите на снабдяването с продоволствие, не скрива недоверието си към тях. По негова инициатива голяма група военни специалисти е арестувана. Един шлеп е превърнат в плаващ затвор. Мнозина са разстреляни. Сталин има и последователи. Не без основание В. И. Ленин в речта си по военния въпрос пред VIII партиен конгрес осъжда „партизанството“ и недвусмислено заявява, че „на преден план трябва да бъде редовната армия, трябва да се премине към редовна армия с военни специалисти“[9]. Сталин не възразява публично на Ленин, на дори в края на 30-те години съсловната принадлежност на който и да е командир от Червената армия към царското офицерство в миналото се разглежда като утежняващо обстоятелство.

Революционният военен съвет на Южния фронт в състав Й. В. Сталин, К. Е. Ворошилов, председателя на Царицинския съвет С. К. Минин и командващия фронта П. П. Ситин не работи задружно. Сталин смята, че дори незначителните решения трябва да се приемат само колективно, а Ситин, като командващ, се опитва в съответствие с военната логика да избягва безкрайните „съгласувания“ и „уточнения“ при вземането на решения. Сталин подмята на Москва, че Ситин не заслужава доверие. Ситин отговаря с докладна записка до Революционния военен съвет на републиката. В нея твърди, че Минин, Сталин и Ворошилов ограничават дейността му като командващ фронта и искат всички, дори дребните въпроси да се съгласуват с военния съвет, което усложнява рязко оперативното управление.[10] Сталин надделява: в началото на ноември 1918 г. Ситин е отзован от поста командващ.

В последна сметка Сталин се налага военните специалисти да бъдат непрекъснато под контрол. Той знае, че Троцки държи на тях. Още тогава между двамата избухват често пъти телеграфни схватки, които слагат началото на дълбоката взаимна антипатия, преминала по-късно във вражда и в края на краищата в омраза.

Сталин не си прави труда да посещава окопите, лазаретите, сборните места и наблюдателните пунктове. Той е постоянно в щаба, подава едно през друго бързи съобщения, вика комисарите и командирите, изисква донесения и сводки, заплашва с трибунал, изпраща хора за контрол. Още в годините на гражданската война прибягва неведнъж към крайни мерки — нареждания за разстрел на саботьори, подозрителни военни специалисти и лица, които по негово мнение пречат На работата. Така било в Царицин, в Перм и в Петроград. В речта си пред VII конгрес на партията Ленин открито говори за извършваните по нареждане на Сталин разстрели в Царицин и за разногласията между тях по този въпрос.[11] Военните обстоятелства са такива, че със задна дата невинаги е възможно да се оцени правилно необходимостта от едни или други мерки. Вандея била кървава. Кървава е и гражданската война. В тази война Сталин се чувства по-уверено, отколкото през Октомври 17-а година. Прилича на комисаря на Конвента[12] Карие, описан от Ж. Мишле, който смятал за нещо естествено необузданото развихряне на жестокостите и насилията в името на крайната цел. Още тогава, в гражданската война, Сталин повярвал във всемогъществото на насилието, което според него е винаги оправдано по отношение на враговете.

Неговият стил на работа не се харесва на мнозина. Най-проницателните командири не можели да не почувстват още тогава, че този човек има „железен юмрук“, че е трудно да бъде „тласнат“ към случайно решение, да се повлияе на замисъла му. Интересно в това отношение е писмото на Антонов-Овсеенко от 19 май 1919 г. до Централния комитет на РКП(б). Той се оплаква от „несправедливото отношение към него като командващ Украинската армия“. Отбелязвайки, че Центърът слабо го подкрепя в дейността му, той все пак пише, че „Лев Давидович разбира това“ (става дума за Троцки), но че „стига само другарят Сталин да тропне с крак, и украинските другари преминават от интриги към работа“. С това Антонов-Овсеенко косвено потвърждава способността на Сталин да влияе върху състоянието на нещата на фронта.

Понеже не познава тънкостите на оперативното изкуство, Сталин набляга главно на дисциплината, пролетарския дълг и революционната съзнателност, често пъти заплашва с „революционно възмездие“. След Царицин Сталин се почувствал значително по-уверен сред своите съратници в Централния комитет и в Съвета на народните комисари. Сега той е доста известен сред партийните ръководители, членовете на ЦК и военните кръгове. Наистина, когато е по фронтовете и изпълнява поръченията на Ленин, не проявява кой знае какви особени „военни способности“. Няма никакви обективни свидетелства, като например оценка на оперативната обстановка, изводи за съотношението на силите или издигане на някаква оригинална стратегическа идея, които да потвърдят неговите „големи способности“. „Насилственият“ стил, вкоренил се по-късно като командно-бюрократичен, може да смята за свой кръстник преди всичко Сталин. Оперативните становища на Сталин са твърде опростени, да не кажем примитивни. Ето един пример за неговите обичайни фронтови указания. По време на разговора по пряката телефонна връзка между члена на Революционния военен съвет на Южния фронт Й. В. Сталин и члена на Революционння военен съвет на 14-а армия Г. К. Орджоникидзе през октомври 1919 г. Орджоникидзе доложил, че армията му се готви да си върне обратно град Кроми. Нужни били подкрепления. Сталин отговаря:

„Смисълът на нашата последна директива е в това да ви се даде възможност отново да съберете тия полкове в една група и да унищожите най-добрите полкове на Деникин. Повтарям — да унищожите, защото става дума за унищожаване. Завземането на Кроми от противника е епизод, който винаги може да се поправи, основната задача обаче е да не се изпращат полковете от ударната група поединично, а противникът да бъде разбит с обединена масивна група в едно определено направление.“[13]

Натискът, заплахата със сила в неговите указания винаги се усещат, а това не може да се приеме за проява на военно изкуство от страна на ръководителя, макар че през 30-те години и по-късно са написани много книги и са защитени дисертации именно за пълководческото му изкуство. Особено апологетични са работите на К. Е. Ворошилов за Сталин като за „най-великия пълководец на всички времена“. А всъщност нали той не е военен ръководител, а политически представител на Центъра, пълномощник, в редица случаи член на Революционния военен съвет. За победата в гражданската война мнозина членове и кандидат-членове на ЦК допринесли повече от Сталин. Това са преди всичко. Л. Д. Троцки, С. И. Гусев, И. Н. Смирнов, И. Т. Смилга, Г. Я. Соколников, М. М. Лешевич, Л. П. Серебряков, А. С. Бубнов, К. Х. Данишевски…

Така или иначе, личното участие на Сталин в гражданската война е отбелязано не само като изпълняване на неговите задължения на комисар на два народни комисариата — по въпросите на националностите и на държавния контрол, — но и несъмнено в политическо, пропагандистко и чисто във военно отношение. В хода на гражданската война Ленин често използва Сталин като пълномощник на ЦК, изпратен за инспектиране, проверка, оправяне на работите и получаване на подробна информация. Така например през юни 1918 г. Ленин телеграфира на Сталин, че разпорежданията на правителството за потопяването на корабите от Черноморския флот трябва да бъдат безпрекословно изпълнени, в противен случай виновните ще бъдат обявени извън закона. В телеграмата се предлага на Сталин да изпрати в Новоросийск отговорен човек, способен да приведе в изпълнение тази заповед.[14] Изказвайки се същия месец на конференцията на професионалните съюзи и фабрично-заводските комитети в Москва, Ленин в отговор на въпроса за съдбата на Черноморския флот обяснява ситуацията и добавя: „Народните комисари Сталин, Шляпников и Расколников ще пристигнат скоро в Москва и ще ни разкажат какво е станало.“[15]

Когато инструктира и напътства Сталин, преди да го изпрати на фронта, той вижда в него не само член на ЦК, но и един от представителите на многонационалната страна, чиято съдба извънредно много зависи от съюза на Русия с другите съветски републики. Готвейки проекта за постановление на Политбюро на ЦК на РКП(б) за защитата на Азербайджан, Ленин собственоръчно написва: да се възложи на Сталин чрез Оргбюро[16] „да се измъкнат отвсякъде колкото може максимален брой мюсюлмани комунисти за работа в Азербайджан“[17].

Сталин изпълнява нееднократно ролята на политически ръководител в отделните етапи на гражданската война. Така например по време на първия контрареволюционен опит да се ликвидира съветската власт с метежа на генерал Краснов Сталин по поръчение на Ленин и заедно с Дзержински, Орджоникидзе, Подвойски, Свердлов и Урицки участва в организирането на отбраната на Петроград и мобилизирането на силите за разгромяване на метежниците. По предложение на Ленин Сталин изпълнява и конкретни задачи по привеждането на войските на Петроградския гарнизон в бойна готовност, за строежа на отбранителни линии и за създаването на отряди на Червената армия в заводите и фабриките.

Още тук мнозина се убеждават в пробивността и неотстъпчивостта на Сталин, диктуващ директиви и отдаващ нареждания с глас, който не търпи възражения. Но едновременно с това наблюдателните партийни членове забелязват и неговата отмъстителност и злопаметност. През декември 1918 г. Сталин заедно с Ворошилов обвинява в дезорганизираност члена на Революционния съвет на Южния фронт А. И. Окулов. По настояване на Сталин Ленин взима решение: „Предвид на крайно изострилите се отношения между Ворошилов и Окулов смятаме за необходимо Окулов да бъде заменен с друг.“[18] Въпреки че се е съгласил в случая със Сталин, на VIII конгрес на партията Ленин се изказва в защита на Окулов: „Другарят Ворошилов стигна до такива чудовищни неща като това, че Окулов бил разнебитил армията. Това е чудовищно. Окулов провеждаше линията на ЦК. Окулов ни докладваше, че там се е запазила партизанщината.“[19] През юни 1919 г. в Петроград Сталин пак се спречква с Окулов, който искал Петроградският военен окръг да бъде подчинен на командването на Западния фронт. В резултат на настойчивите искания на Сталин, като извънреден пълномощник на ЦК на РКП(б) и на Съвета по отбраната в Петроград, Ленин възлага на земестник-председателя на Революционния военен съвет Склянски да изпрати от негово име телеграма Окулов да бъде отзован, „за да не се разрасне конфликтът“[20]. В края на 30-те години Сталин всичко ще припомни на Окулов.

Вероятно Ленин започва да привлича активно Сталин в гражданската война още от момента, в който бива ликвидиран метежът на Духонин. Когато на 9 ноември 1917 г. Ленин пряко по телефона се свързва с главната квартира на Духонин, до него са Сталин и Криленко. Монархистът Духонин не изпълнил нарежданията на съветското правителство. Тогава след кратко съвещание още тук, до прекия телеграф, Ленин предава в главната квартира кратка заповед: Духонин се отстранява от поста главнокомандващ армията и на негово място се назначава народният комисар по военните въпроси прапоршчик Н. В. Криленко. След един ден новият главнокомандващ с отряд от 500 бойци заминава за главната квартира. Въпреки опитите на Криленко и на някои други да бъде предотвратена саморазправата Духонин е убит.

Ленин и Революционният военен съвет на републиката използват Сталин и за разследване на причините за пораженията и катастрофите в отделни участъци на фронта. Това било необходимо, понеже не само неорганизираността характеризирала действията на войските в редица направления, но понякога и преките предателски действия на отделни временни спътници на революцията, на замаскирали се монархисти и белогвардейци. През декември 1918 г. 3-а армия претърпява голям неуспех в района на Перм. Това създава сериозна опасност Колчак да се съедини с контрареволюционните сили на север и с части на английските, американските и френските войски, окупирали значителни територии край Мурманск и Архангелск. ЦК на РКП(б) командирова въз Вятка специална комисия начело със Сталин и Дзержински да изясни причините за пораженията и да вземе необходимите мерки. Упълномощените пратеници действат решително и без протакане. Групата лица, за които се установява, че са виновни за пораженията, са предадени на военен трибунал. Слабо подготвените командири и комисари се отстраняват от ръководството на войските. Набляга се върху разширяването на политическата работа с червеноармейците, укрепването на дисциплината, подобряването на материалното осигуряване. Сталин, който винаги се отнася с подозрение към командирите военни специалисти, използвайки действителните факти за измяната на неколцина бивши офицери, действа сурово и безжалостно.

Като последица от взетите мерки 3-а армия (съвместно с 2-ра) с януарското си контранастъпление успява да възстанови позициите си. В донесението си до Центъра Сталин пише, че „в резултат на взетите мерки боеспособността на войските е възстановена. В тила на армията се извършва сериозна чистка в съветските и партийните учреждения. Във Вятка и в околийските градове са организирани революционни комитети. Губернската извънредна комисия е прочистена и е попълнена с нови хора“.

Оценките на Сталин са както винаги категорични. Ето например как оценява Революционния военен съвет на 3-а армия. Съветът „се състои — пише Сталин — от двама членове, от които единият (Лашевич) командва; що се отнася до другия (Трифонов), така и не можаха да се изяснят нито функциите му, нито ролята му; той не следи за снабдяването, не наблюдава органите за политическо възпитание на армията и изобщо нищо не прави. Фактически никакъв Революционен военен съвет на Трета армия не съществува“[21].

В изводите на доклада си Сталин, без да споменава името на Троцки, недвусмислено говори за слабата роля на „някои ръководители“ на Революционния военен съвет на републиката, ограничаващи се само с даването на „общи нареждания“. Но се наложило да се оправят и някои крайности на Сталин. По негово нареждане голяма група длъжностни лица са изправени пред военния трибунал. На заседанието си на 5 февруари 1919 г. ЦК разглежда доклада на пълномощниците и решава: „Всички арестувани от комисията на Сталин и Дзержински в 3-а армия да се предадат в разпореждане на съответните учреждения.“ В тая командировка Сталин по-отблизо опознава Дзержински и като че ли започва да изпитва уважение към него заради сериозното му отношение към работата и решителността му. А Сталин повече от всичко цени решителността и волята, още повече че никога не е страдал от недостиг на тия качества.

Понякога решителността му се проявява в категоричните му изисквания и към Центъра. В писмо до Ленин от фронта, изпратено на 3 юни 1920 г., той иска в най-скоро време да се ликвидира Кримският фронт. Нужно е, пише Сталин, „или да се осъществи действително примирие с Врангел и с това да се създаде възможност да бъдат изтеглени от Кримския фронт една-две дивизии, или да се отхвърлят каквито и да било преговори с Врангел, да не се чака моментът Врангел да се засили, да се удари по него сега и като бъде разбит, да се освободят сили за Полския фронт. Сегашното положение, недаващо ясен отговор на въпроса за Крим, става нетърпимо.“ Направо върху това писмо Ленин пише на Троцки: „Това е явна утопия. Няма ли да ни струва прекалено много жертви? Ще погребем безброй наши войници. Трябва десет пъти да обмислим и претеглим. Предлагам да се отговори на Сталин: «Вашето предложение за настъпление към Крим е толкова сериозно, че сме длъжни да се запознаем и го обмислим извънредно предпазливо. Изчакайте отговора ни. Ленин. Троцки.»“[22]

Като получава записката отговор на Троцки, в която се казва, че Сталин, обръщайки се направо към Ленин, нарушава създадения ред (според Троцки трябвало да доложи командващият Югозападния фронт А. И. Егоров), Ленин добавя: „Тук май има и малко каприз. Но трябва бърже да се обсъди. А какви са извънредните мерки?“[23]

Въпреки опитите на Ленин да уреди отношенията между Сталин и Троцки, те са хладни и опънати.[24] Бъдещият генерален секретар преживява болезнено нарастващата популярност на Троцки и я смята за незаслужена. По време на едно от редките му завръщания в Москва в Революционния военен съвет на републиката му показват няколко телеграми с близко съдържание. Ще цитирам една от тях:

„До председателя на Революционния военен съвет др. Троцки.

В първата годишнина от Октомврийската революция… гражданите от село Кочетовка, Зосимовска община, Тамбовска губерния, постановиха да се преименува селото, като му дадоха Вашето име — село Троцкое. Молим да ни разрешите да наричаме нашето село със скъпото за нас име на вожда и вдъхновителя на Червената армия.

Председател на совдепа[25] С. Нечаев“

Впрочем първите преименувани градове в Съветска Русия (днешните Гатчина и Чапаевск) още в гражданската война се наричат Троцк.

Във военната преписка на Ленин се срещат на няколко пъти фрази, изразяващи удивление от докачливостта на Сталин и склонността му да влиза в дребнави спорове. Така например на една от телеграмите на Ленин за необходимостта да се помогне на Кавказкия фронт Сталин отговаря: „Не ми е ясно защо грижата за Кавфронта ляга най-напред на мене… Грижата за укрепването на Кавфронта лежи всецяло върху Реввоенсъвета на републиката, членовете на който, по мои сведения, са напълно здрави, а не върху Сталин, който и без това е претрупан с работа.“[26] Той е недоволен и напомня на Ленин, че е „и без това претрупан с работа“. Отговорът на Ленин е твърд и лаконичен:

„20 февруари 1920 г. На Вас ляга грижата за ускоряването на прехвърлянето на подкрепления от Югозападния фронт към Кавказкия фронт. Трябва изобщо по всякакъв начин да се помогне, а не да се водят препирни за ведомствените компетенции.

Ленин“

Но и по-късно в донесенията на Сталин твърде ясно звучат капризни нотки. На 4 август същата година Ленин изпраща на Сталин телеграма:

„За утре в шест часа вечерта е насрочен пленум на ЦК. Постарайте се да изпратите дотогава Вашето заключение за характера на затрудненията на Будьони и на фронта срещу Врангел, както и за нашите военни перспективи на тези два фронта. От Вашето заключение може да зависят особено важни политически решения.

Ленин“[27]

Сталин е обезкуражен. От една страна, той, изглежда, не иска да поеме отговорност за възможните „особено важни политически решения“, а от друга — никога не е притежавал способността да предвижда. В телеграмата си отвръща, че „войната е игра и е невъзможно всичко да се вземе предвид“, а по същината на Лениновото предложение отговаря:

„Аз не зная за какво собствено Ви е нужно моето мнение, защото не съм в състояние да Ви предам исканото от Вас заключение и се ограничавам със съобщаването на голи факти без тълкуване.

Сталин“[28]

Да, той е един изпълнител на директивите на Центъра. Но когато от него се иска нещо повече, отколкото той самият желае да даде, в отговорите и поведението му открито проличават обида, недоумение, подхранвани от капризност, която така точно е схванал Ленин още в годините на гражданската война.

Ще си позволя да направя едно отстъпление. В архивите се е запазила обширна входяща кореспонденция, адресирана до Л. Д. Троцки. Особено много му е писал А. А. Йофе, негов отдавнашен привърженик и съмишленик. В едно от дългите си писма (повече от 20 страници) Йофе фактически моли Троцки да му издейства някакъв влиятелен пост, по възможност народен комисар на Работническо-селската инспекция (РКИ). Йофе пише, че „докато Сталин в интерес на работата може да бъде освободен от поста народен комисар на РКИ, защото ще бъде полезен на всеки пост, а в РКИ не работи, то все пак Чичерин не бива да се освобождава от поста народен комисар на външните работи, защото никъде няма да бъде по-полезен…“ Трудно е да се разбере защо Сталин щял „да бъде по-полезен на всеки пост“ — защото „не работи“ или защото Йофе е имал предвид потенциалните възможности на народния комисар.

Йофе писал и на Ленин. И получил следния отговор:

„Първо. Грешите, като повтаряте (нееднократно), че «Цека — това съм аз». Така може да се пише само в състояние на голямо нервно раздразнение и преумора…

Второ. Как да се обяснят нещата? С това, че СЪДБАТА ТАКА ВИ Е ОТРЕДИЛА. Виждал съм го при много партийни работници. Пример — Сталин. Той, разбира се, непременно би направил нещо за себе си. Но «съдбата» не му даде НИ ВЕДНЪЖ за три и половина години да бъде НИТО народен комисар на РКИ, НИТО народен комисар по националностите. Това е факт…

Стискам Ви крепко ръката

Ваш Ленин“[29]

В хода на гражданската война Сталин е изпращан, както и мнозина други партийни работници от Центъра, още няколко пъти на различни фронтове като пълномощник и специален пълномощник на Централния комитет. Така например през пролетта на 1919 г. в района на Петроград се създава тежко положение. Юденич и войските на Антантата замислят за кратко време да превземат люлката на революцията. Отбраната на Петроград била възложена на 7-а армия и на Балтийския флот. Превъзхождащите сили на контрареволюцията наближават Красное село и Гатчина. Главното командване на Червената армия прехвърля към Петроград силни части от други фронтове. Сталин, с мандат на извънреден пълномощник, се намира постоянно или в Петроградския съвет, или в щаба на войските на отбраната. Както винаги неговите методи на работа са диктаторски: отстраняване на несправилите се, предаване на съд ония, за които смята, че са виновни за създалото се положение, дирижиране на снабдяването, „раздрусване“ на управляващите органи. В щаба на Западния фронт, както и в 7-а армия, е разкрит заговор. Заговорниците, разбира се, са разстреляни. Митингаджийската разхайтеност бавно отстъпва пред стегнатостта в работата и революционната решителност. В съответствие с възванието „В защита на Петроград“ ръководителите на отбраната на града Ремезов, Томашевич, Позерн, Шатов, Петерс, пристигналият Сталин и други партийни работници подготвят града за отпор против контрареволюцията. За отбраната на Петроград Сталин, както и Троцки, е награден с орден „Червено знаме“.

По-рано нещата винаги се представяха така: там, където е изпращан Сталин, обстановката се подобрявала. Това едва ли е вярно. Ще добавим още, че обикновено Сталин пътувал с група и осъществявал директивите на Ленин и на Централния комитет. Чисто във военен план заслугите му са повече от скромни. Но още от 1918 г. колегите му в ръководното ядро на партията са знаели: това е човек, който е не само себеотрицателен, но и специалист по наказателните „извънредни мерки“. Забелязали са и това, че още тогава у него се прокрадват нотки на самовъзхваляване. От Петроград Сталин съобщава с телеграма до Центъра: „След «Красная горка» е ликвидирана и «Серая лошадь». Оръдията там са в пълен ред. Извършва се бърза проверка на всички фронтове и крепости.

Морските специалисти уверяват, че завземането на «Красная горка» откъм морето преобръща цялата морска наука. На мене остава само да оплаквам така наречената наука…

Считам за свой дълг да заявя, че и занапред ще действам по същия начин въпреки цялото ми благоговение пред науката.“[30]

Когато Сталин се връщал от поредното си пътуване, в ЦК му възлагали текущи въпроси. Редица телеграми от фронта сочат, че още по онова време Сталин притежава определена реална власт. Така например на 15 ноември 1921 г. в телеграмата си Троцки поставя пред Сталин задача: „Необходимо е твърдо и окончателно да се регулира въпросът за задкавказките национални бригади и военни складове.“ След това той подчертава необходимостта да се прокарат чрез Политбюро три решения в тази област. Това е една от редките телеграми на Троцки до Сталин. Всеки от тях се правел, че уж „не забелязва“ другия. Взаимната нетърпимост се поражда наскоро след запознанството им. Негласно Сталин продължава да смята Троцки за меншевик. Не му харесват самоувереността, красноречието, авторитетът, умението му „да се покаже“. Възмущава го и това, че председателят на Революционния военен съвет на републиката се разхожда по фронтовете със специален влак, съпровождан от един, ако не и от два бронирани влака, както и от специален многоброен отряд млади червеноармейци, стегнати в кожени облекла. Комфорта, с който се ограждал Троцки, Сталин смята за предизвикателство. Но нейде в душата си завижда на председателя (и едновременно го ненавижда) за сладкодумството му, за енергията и популярността му. Когато Троцки публично заявява: „Не може да се строи армия без репресии. Не може да се водят на смърт човешките маси, без да има в арсенала на командването смъртно наказание“[31], Сталин не осъжда тази линия. В себе си е съгласен с нея. В критични ситуации самият той прибягва към такива мерки, а и не само той. На 12 май 1920 г. членът на Революционния военен съвет на Югозападния фронт донася:

„До председателя на Революционния военен съвет на републиката др. Троцки

На фронта на 14-а армия имаше случаи на позорно бягство на части по време на настъплението на поляците. Дадена е заповед да се разстрелва всеки десети от бягащите.

Берзин“[32]

Вандеята на гражданската война е жестока и към враговете, и към своите. Както си спомня Носович, бивш началник-щаб на Севернокавказкия военен окръг (избягал по-късно при белите), Сталин не проявява никакви колебания, ако е уверен, че пред себе си има врагове. Така например в Царицин са арестувани инженер Алексеев, двамата му синове и няколко бивши офицери, обвинени за участие в контрареволюционна организация. Резолюцията на Сталин е лаконична: „Разстрел.“… И хората са разстреляни веднага, без съд. За Сталин това е в реда на нещата, той е убеден в „универсалността“, в сигурността на наказателните мерки, гарантиращи нужния политически „резултат“.

На заседание на ЦК на РКП(б), състояло се на 25 октомври 1918 г., освен другите въпроси се обсъжда и писмото на Сталин за саботаж в снабдяването на 10-а армия. Той категорично иска да се предадат на съд пред военния трибунал командващият фронта и членовете на военния съвет. Заседанието на ЦК, ръководено от Свердлов, решава обаче „никой да не се привлича към съдебна отговорност, а да се възложи на др. Аванесов да извърши разследване и да доложи за резултатите в ЦК“. Аспирациите на Сталин са отхвърлени.

Почувствал сила, възможност да влияе върху събитията и текущите процеси, макар и да са с локално значение, но достатъчно забележими и важни, в много случаи Сталин започва да проявява характера си, който в бъдеще ще стане източник на много беди. Така например като член на Революционния военен съвет на Южния фронт той не е на едно мнение с члена на Революционния военен съвет на републиката Смилга по въпроса за направлението на главния удар срещу войските на Деникин. В разсъжденията си е рязък, груб, нетолерантен. За него е важно не само да отстоява мнението си, но и едновременно да унижи опонента си. Вместо търпеливо да обсъди с колегите си (та нали всички са членове на съвета) плюсовете и минусите на едни или други предложения, Сталин заема непримирима позиция, близка до озлобено отхвърляне на другите становища. Тук му е мястото да спомена, че три години по-късно в една от последните си записки Ленин отбелязва проявите на озлобеност у Сталин при решаването на важни въпроси. Но „озлоблението изобщо — ще отбележи Ленин — играе в политиката обикновено най-лоша роля“[33]. Ако не се съгласяват и спорят с него, Сталин призовава на помощ авторитета на Центъра, указанията и директивите на Москва, изразява съмнение в благонадеждността на опонентите си. На практика всички, с които е влизал в конфликт по време на гражданската война (а те не са малко), след две десетилетия скъпо заплащат за това. Сталин е злопаметен.

Тъй като доста дълго е член на Революционния военен съвет на Югозападния фронт, той твърде бързо намира общ език с командващия фронта А. И. Егоров, бъдещ маршал на Съветския съюз, изтъкнат военачалник. По време на кървавата чистка през 1937 г. Егоров ще бъде репресиран със знанието и одобрението на Сталин. На неговото писмо за милост Сталин изобщо не реагира, макар Егоров да му припомня, че в гражданската война неведнъж заедно „са сърбали зелева чорба от една паница“. Но има и случай (извънредно рядък случай!), когато Сталин се застъпва за Егоров. В Москва се разглежда предложението на Троцки Егоров да бъде освободен от поста командващ фронта за неуспехите в Крим. Поискват мнението на Сталин. То се оказва твърде своеобразно и излиза далеч извън рамките на отговора на въпроса.

„Москва ЦК РКП, до Троцки

Категорично възразявам против замяната на Егоров с Уборевич, който още не е узрял за такъв пост, или с Корк, който не става за командващ фронта. Крим изпуснаха Егоров и главнокомандващият заедно, тъй като главнокомандващият беше в Харков две седмици преди настъплението на Врангел и си замина за Москва, без да забележи разложението сред Кримската армия. Ако е чак толкова нужно да бъде наказан някой, трябва да бъдат наказани и двамата. Аз смятам, че по-добър от Егоров засега не можем да намерим. Би следвало да бъде сменен главнокомандващият, който се мята между крайния оптимизъм и крайния песимизъм, плете се в краката на командира на фронта и го обърква, не умеейки да даде нищо положително.

14 юни 20 г.

Сталин“[34]

Сталин „защитава“ Егоров, най-вече защото предложението за освобождаването на командира на фронта е на Троцки. А що се отнася до ония, които „изпуснали“ Крим, то нали сред тях е и Сталин… Още през 1920 г. Сталин можел безапелационно да заяви, че главнокомандващият С. С. Каменев „се плете в краката“. Моралната ощетеност на Сталин отдавна е негов житейски атрибут. С укрепването на положението му тя ще става все по-опасна и по-зловеща. Като проследява тази еволюция, човек се пита: а имал ли е Сталин изобщо понятие за съвест?

От гражданската война го познават отблизо не само Егоров, но и мнозина други съветски пълководци, родени от революцията — М. В. Фрунзе, М. Н. Тухачевски, И. П. Уборевич, А. И. Корк… След първите големи успехи в борбата против буржоазнопомешчическа Полша през 1920 г. войските на Червената армия, както е известно, претърпяват сериозно поражение. След време, почти след двайсет години, Сталин ще изкара виновни Егоров, Тухачевски и други военачалници заради тяхната „престъпна мудност, продиктувана от предателски замисли“. На него и през ум не му минава, че като член на военния съвет на фронта и той носи пълна отговорност и за успехите, и за пораженията на войските.

Когато на 2 август 1920 г. Политбюро на ЦК на РКП(б) взима решение да отдели кримския участък на Югозападния фронт в самостоятелен Южен фронт, военният съвет на фронта внася предложение да бъдат предадени на Западния фронт 12-а, 14-а и 1-ва конна армия. Тази операция не може бързо да се осъществи. А на 13 август Егоров и Сталин донасят на главнокомандващия, че армиите на фронта са вече въвлечени в боевете в района Лвов — Рава Руская и „в дадените условия смятаме вече за невъзможно да се изменят основните задачи на армиите“[35].

Когато обаче главнокомандващият С. С. Каменев изпраща до командването на Югозападния фронт нова директива за предаването на 12-а и 1-ва конна армия на Западния фронт, Сталин отказва да я подпише. Подписва я само членът на военния съвет Р. И. Берзин. Докато се разиграват тия препирни, договаряния и съгласувания, моментът е изпуснат. Извеждането на 1-ва конна армия от Лвовското направление започва едва на 20 август и тя не успява да окаже помощ на Западния фронт. Разбира се, вината за стратегическия пропуск е у Революционния военен съвет на републиката, главнокомандващия и командването на фронта. Но нали още на 5 август Сталин се съгласява с предложението трите армии да бъдат предадени на Западния фронт? А в решителния момент попречва за това, което довежда до тежки последици. Сталин не полага никакви усилия да се осъществи собственото му предложение, утвърдено в Москва. Той е също толкова виновен за големия неуспех, колкото Троцки, Тухачевски, Егоров и други длъжностни лица. Но, естествено, Сталин и не мисли да признава собствената си грешка. У него още оттогава започват да се зараждат кълновете на „непогрешимостта“.

Ленин и тоя път посочва, че при оценката на каквито и да било ситуации никога не бива да се отстъпва от истината. Анализирайки изворите на неуспеха, той казва, че „когато наближихме Варшава, войските ни се оказаха дотолкова изтощени, че не им стигаха силите да продължат с победите си, а полските войски, подкрепяни от патриотичния подем във Варшава, чувствайки се в страната си, намериха поддръжка, намериха нова възможност да тръгнат напред. Оказа се, че войната даде възможност да се дойде почти до пълния разгром на Полша, но в решителния момент не ни стигнаха силите“[36]. Твърде характерно е, че по-късно военните летописци, когато подчертават „особените“ заслуги на Сталин за „прелома“ на Южния, Източния и Северозападния фронт, никога не споменават за ролята му в полската кампания. Там той не се проявява откъм положителната си страна. Обективните закони на общественото развитие, на военното изкуство „не се задействат“ само от присъствието на когото и да било, ако не бъдат осигурени съответните условия за реализирането им.

Без да вземаме предвид всичко онова страшно и непростимо, което Сталин ще извърши по-късно, и без да го смятаме за злодей по рождение, можем да приемем, че е имал определени заслуги в гражданската война. Но това са заслугите на пълномощника, на човека за поръчки. Не е имал никакъв „решаващ принос“, както след години започват да пишат някои. Заедно с това не бива да се пренебрегва фактът, че той от самото начало на революцията влиза във висшите органи на партията — първо в Бюрото на ЦК, после в Политбюро и в Оргбюрс. Постепенно, лека-полека, особено към края на гражданската война, положението му укрепва, той става един от основните членове на ръководното партийно ядро.

Внимателният анализ на дейността на Сталин през ония години показва, че отстъпва по качества на мнозина партийни лидери. Като теоретик не е нищо повече от един популяризатор, не изпъква с ораторско изкуство, което е важно в моменти на исторически революционни сътресения; никой не може да каже за него, че това е сърдечен и добър човек. Явно Сталин е лишен от ония морални качества, които причисляваме към добродетелите. Но той притежава нещо друго, което не притежават Зиновиев, Каменев, Троцки, Риков, Томски, Бухарин и други вождове на революцията и на младата социалистическа държава. Сталин неочаквано за мнозина проявява рядка целенасоченост и всеотдайност в името на конкретната идея. При преследването на поставените от ръководството цели волята, настойчивостта, твърдостта и решителността му правят впечатление на хората, с които работи. Не може да не се забележи, че като ръководител Сталин се формира в значителна степен през годините на гражданската война: почувствал какво значи власт, схванал механизма й в центъра и в периферията, уверил се, че натискът, хващането за гушата, принудата в критичните моменти са в състояние да дадат желаните резултати.

Много от партийните ръководители принадлежат към интелигенцията или, както веднъж саркастично подмята Сталин (вече в края на 20-те години), „са писатели“. Той никога не развива публично тази своя мисъл, най-вече защото Ленин е също и „интелектуалец“, и „писател“, и „емигрант“. Но гениалността му е толкова голяма, че Сталин, макар по-късно да издига концепцията за „втори вожд“, който винаги е бил „редом с Ленин“, не е смеел никога да отправи каквато и да било лична пряка критика срещу действителния, безспорния вожд на партията и революцията. Когато Ленин го критикува (по въпросите за „автономизацията“, монопола на външната търговия, работата по фронтовете и по други въпроси), Сталин обикновено се съгласява мълчаливо с Лениновите аргументи. Духовната, интелектуалната власт на Ленин над Сталин е очевидна.

Кой знае дали, ако смъртоносната болест не беше издебнала толкова рано Владимир Илич, Сталин нямаше да се оформя по-нататък като ръководител от „втори-трети“ ранг на някой от партийните или съветските постове?! Кой знае? Ще повторя още веднъж: изследователят има право да противопостави своя хипотеза на свършеното от съдбата. Макар че за много от нас, сега вече знаещи, повечко за тоя човек, самата мисъл за Сталин като ръководител (от какъвто и да било мащаб) предизвиква болка и протест.

В решителния момент оня тънък „интелектуален пласт“, наричан Лениновата гвардия, не се оказва на нужната висота и позволява на един човек с диктаторски, цезарски наклонности да узурпира властта в партията и в държавата. Те се смятали ленинци, но в критичната минута се оказали неспособни да изпълнят последната воля на единствения вожд на нашата революция. Как и защо е станало така? Защо не е била реализирана друга алтернатива? По този въпрос дълго още ще спорят философи, писатели, историци. А заедно с това реката на времето ще продължава да ни носи събития и на нас ще ни остава само да ги анализираме. Миналото не е театър на сенките: там царува не мимолетното, а необратимото.

[1] Кропоткин, П. А. Великая французская революция 1789–1793. М., 1979, с.355. ↑

[2] Известия, 8 июля 1923. ↑

[3] Жорес, Ж. Социалистическая история французской революции. Т.6. М., 1983, с.208-209. ↑

[4] Ленин, В. И. Събр.съч. Т.39, с.331. ↑

[5] ЦПА ИМЛ, ф.2, оп.I, д.6157. ↑

[6] ЦГАСА, ф.I, оп.2, д.III, л.84. ↑

[7] ЦПА ИМЛ, ф.2, оп.I, д.6235. ↑

[8] Сталин, И. В. Соч. Т.4, с.118. ↑

[9] Ленинский сборник. Т.XXXVII. М., 1970, с.139. ↑

[10] ЦГАСА, ф.10, оп.1, Д. 123, л.29-30; ЦПА ИМЛ, ф.588, оп.1, д.486. ↑

[11] Ленинский сборник. Т.XXXVII, с.136. ↑

[12] Конвент — учредителното събрание в периода на Великата френска революция. — Б.пр. ↑

[13] ЦГАСА, ф.100, оп.9, д.34, л.26-27. ↑

[14] ЦПА ИМЛ, ф.2, оп.1, д.6324, л.1-2. ↑

[15] Ленин, В. И. Събр.съч. Т.36, с.437. ↑

[16] Организационно бюро при ЦК — изборен изпълнителен орган на ЦК, съществувал до 1952 г., който ръководел организационната работа, главно подбора и разпределението на кадрите. — Б.пр. ↑

[17] Ленин, В. И. Събр.съч. Т.42, с.44. ↑

[18] Ленинский сборник. Т.XXXVII, с.139. ↑

[19] ЦПА ИМЛ, ф.2, оп.1, д.10022. ↑

[20] Сталин, Й. В. Соч. Т.4, с.210. ↑

[21] ЦГАСА, ф.33988, оп.2, д.289, л.19-20; Ленин, В. И. Събр.съч. Т.51, с.428. ↑

[22] Ленин, В. И. Събр.съч. Т.51, с.209. ↑

[23] Вж. пак там, с.211. ↑

[24] Директивы командования фронтов Красной Армии (1917–1922 гг.). Т.2. М., 1972, с.790. ↑

[25] Совдеп — Съвет на работническите, селските и червеноармейските депутати. — Б.пр. ↑

[26] Директивы командования фронтов Красной Армии (1917–1922 гг.). Т.2. М., 1972, с.51, с.410. ↑

[27] Пак там, Т.3, с.244. ↑

[28] ЦГАСА, ф.33987, оп.3, д.46, л.145-147. ↑

[29] Вж. Ленин, В. И. Събр.съч. Т.52, с.100-101. ↑

[30] Сталин, И. В. Соч. Т.4, с.261. ↑

[31] Троцкий, Л. Д. Моя жизнь. Т.II, с.141. ↑

[32] ЦГАСА, ф.33987, оп.3, д.46, л.200: ↑

[33] Ленин, В. И. Събр.съч. Т.45, с.357. ↑

[34] ЦГАСА, ф.33937, оп.3, д.46, л.413. ↑

[35] ЦГАСА, ф.104, оп.4, д.484, л.11. ↑

[36] Вж. Ленин, В. И. Събр.съч. Т.41, с.321. ↑

ГЛАВА ВТОРА

ПРЕДУПРЕЖДЕНИЕТО НА ВОЖДА

Най-рядкото мъжество е мъжеството на мисълта.

А. Франс

Всеки човек стои пред вратата на собствената си съдба. Какво има зад тая врата, как ще мине през нея, какво го чака зад прага й и какво в даден момент ще стане драма в живота му — никой точно не знае. Тук няма предопределение, но все пак… След края на гражданската война можел ли е някой да помисли, че в плеядата от блестящи революционери — съратници на Ленин — се намира и човекът, който ще стане негов приемник, без да е по-талантлив, по-умен и по-изпъкващ от другите? Можел ли е самият Сталин, докато Ленин е още жив, дори да си представи, че именно той ще застане начело на партията, а фактически и на огромната страна и на целия народ? Можел ли е някой да предположи тогава, че по стечение на обективни и субективни обстоятелства, неосъществени решения и случайни зигзази на историята Сталин ще бъде издигнат на най-високия връх на властта в гигантската държава? Едва ли. Най-вероятно е и самият той, докато Ленин е още здрав, да е гледал само да не отпадне от задружната и твърде издигната по своето интелектуално и нравствено равнище кохорта на Лениновите съратници.

Каквито и да са времената — на исторически обрати, на народни вълнения, на революционни катаклизми, — животът продължава да тече в безбройните сплитания на съдбата на човека с неговите надежди, трагедии, радости и разочарования. При решаващата роля на народните маси в крайна сметка лидерът, ръководителят, вождът винаги играе важна роля. Това, че начело на революцията застава такъв общопризнат вожд, какъвто е Ленин, създава максимално възможната по онова време увереност, оптимизъм, своеобразна сигурност срещу нелепи случайности. На хората им се струвало, че така ще бъде и по-нататък.

Ленин рядко се е оплаквал от здравето си. Бил е здравеняк, способен да издържа на големи физически и духовни натоварвания. Достатъчно е да си представим колко гениални неща е написал (сам, без неизбежните сега помощници и референти) само в годините на революцията и гражданската война. Необхватни са били и организационните задачи. Биографичната хроника на Владимир Илич дава някаква представа за титаничния обем на работата. И всичко това при положение, че на плещите му лежи колосална отговорност за съдбата на революцията, за нейното настояще и бъдеще! Докато Ленин е здрав, въпросът за неговите съратници, за най-близките му сътрудници, за възможните му приемници, „продължители“ на ролята му, никога не се е разглеждал. Но щом като в края на 1921 г. се появяват първите признаци на непосилна преумора, а след това и на заболяване, все повече хора започват неволно да се замислят кои са най-близко до Ленин. „Първите слухове за болестта на Ленин — спомня си Н. И. Седова, жената на Троцки — се предаваха шепнешком. Като че ли никой никога не беше помислял, че Ленин може да се разболее. Мнозина знаеха, че той следи грижливо здравето на другите, но им се струваше, че него самия болест не го лови. Почти всички революционери от по-старото поколение са имали слаби сърца, уморени от прекалено натоварване. Моторите на всички прекъсват, оплаквали се лекарите. «Има само две сърца в ред — казвал професор Гетие. — На Владимир Илич и на Троцки.»“[1]

Както пишат в „Известия“ след трагедията професорите Фьорстер, Осипов, Абрикосов, Фелдберг, Вейсброд, Дьошин и народният комисар по здравеопазването Семашко, „болестта на Владимир Илич Улянов (Ленин) е започнала към края на 1921 г.; трудно е да се определи с точност началото й, тъй като по всички данни се е развивала бавно и само малко по малко е разяждала могъщия му организъм в разцвета на неговата дейност, при което самият Владимир Илич не е обръщал нужното внимание на болестта си. През март 1922 г. лекарите, изследвали Владимир Илич, все още не са могли да открият някакви органически поражения нито в нервната му система, нито във вътрешните органи изобщо, но предвид на силното главоболие и явленията на преумора било му е предложено да почива няколко месеца, във връзка с което той се премества в Горки. Но скоро след това, в началото на май, бяха открити първите признаци за органично поражение на мозъка. Първият пристъп се изрази с обща слабост, загубване на говора и рязко влошаване на движенията на десните крайници… Благодарение на силния организъм и на грижливото гледане от страна на близките му още през юли настъпи съществено подобрение, което през август и септември дотолкова се стабилизира, че през октомври Владимир Илич се върна към своята дейност, макар и не в предишния й размер. През ноември той произнесе три големи програмни речи.“[2]

По сегашните представи Ленин бил още млад. Но от връщането му в Русия през април 1917 г. той фактически не е почивал. Работи по четиринайсет-шестнайсет часа на ден. Както разказват секретарите му, вече болен, споменал веднъж, че само два пъти „си отдъхнал“ през всичките тия години. Първия път, скривайки се в Разлив от копоите на Временното правителство (но ние знаем, че тогава създава гениалния си труд „Държавата и революцията“), втория — по „милостта“ на Фани Каплан, задето стреляла по него. Изглежда, такъв е жребият на истинските гении: да се съсипват по-бързо от обикновените хора. Те приличат на свещ, запалена едновременно от двата края.

Когато почувствал признаците на сериозната болест, Ленин вече разбирал, че без него е възможно да се случи нещо, което да доведе до разцепление в партийното ръководство. Вероятно още в края на 1921 г. той се е опитал да види своите съратници от по-особен ъгъл. Може би още тогава у него се е зародила идеята за „Завещанието“. През ноември 1922 г., сякаш предчувствайки новите пристъпи на жестоката болест, Владимир Илич, като връща на библиотекаря Ш. М. Манучарянц прегледаните книги, настойчиво го моли да му остави книгата на Ф. Енгелс „Политическо завещание (Из непубликувани писма)“. На корицата ще напише: „Да се запази на лавицата. 30. 11. 1922. Ленин“[3]

След по-малко от месец, през нощта на 26 декември, Ленин ще продиктува на Л. А. Фотиева третата част на своето „Писмо до конгреса“. Именно това писмо показва, че потъналият до гуша във въртопа от текущи проблеми гений през цялото време е мислел за идното. За това, което ще бъде след него. Влакът на бъдещето винаги се движи към нас и никой не може да го спре. Ленин е вожд без официален статус, по силата на изключителните си интелектуални и нравствени качества. Кои, прочее, са били около него? Какво е тяхното минало? Как е изглеждал Сталин сред плеядата Ленинови съратници? На тези въпроси ще се опитаме да си отговорим сега.

[1] Цит. по: Троцкий, Л. Д. Моя жизнь. Т.II, с.208. ↑

[2] Известия, 23 января 1924 (Цит. по: У великой могилы. Издание, газеты „Красная звезда“. М., 1924, с.63). ↑

[3] ЦПА ИМЛ, ф.2, оп.1, д.23315. ↑

ПЛЕЯДАТА СЪРАТНИЦИ

Преходът от мир към война винаги е труден. Но и преходът от война към мир не е лесен. Особено в такава обстановка, каквато се създава в Съветска Русия след гражданската война и чуждестранната интервенция. Думите „разруха“, „запуснатост“, „глад“ далеч не предават изцяло степента на сътресението, деформацията, разпадането на обществото в началото на 20-те години. Русия е огромен революционен остров в море от враждебни държави. Отвътре страната се разтърсва от конвулсиите на метежите и мълчаливата съпротива против новия ред на цели губернии и околии. Може би никой по-добре от Ленин не е разбирал, че новата власт се натъква на огромен проблем, от чието решаване ще зависят съдбините на Съветите, но тази власт дава и може да даде за момента много малко на работника и на селянина. „Военният комунизъм“ не е в състояние да осигури провъзгласените права на труд, почивка, социални грижи и образование. За да се избегне перспективата за един „просяшки комунизъм“, предвещаващ пълен крах, са нужни енергични, смели идеи и смели крачки. По онова време само партията можела да ги осъществи. Тя е оня духовен и политически стожер, около който продължава да се мята в треска животът. В началото на 1921 г. повече от 20 хиляди ядки обединяват над 730 хиляди комунисти. Почти една четвърт от тях са в редовете на Червената армия.

Истински мозък на страната става Централният комитет на партията начело с Ленин. По онова време численият му състав не е голям. Например X конгрес избира ЦК в състав 25 членове и 15 кандидат-членове. Незначително се увеличава Централният комитет и на XI конгрес, последния конгрес, ръководен непосредствено от Ленин: 27 членове и 19 кандидат-членове. По времето на Ленин пленумите на Централния комитет се провеждат обикновено един път на два месеца. В състава му се формира ядро главно от московски партийни работници, върху които пада основната тежест на текущата работа — въпроси в областта на стопанското и военното строителство, създаване на тесни връзки с националните отряди на партията и определяне на курса по отношение, да речем, на „децистите“[1] и „работническата опозиция“[2], осъществяване на новата икономическа политика (НЕП) и т.н. При това някои членове на „неформално“, „неинституционно“, както бихме казали сега, ядро често се присъединяват към едни или други групировки, „платформи“, фракции… всичко е ново, необичайно. Партията е управляваща, властта й — реална. Ето защо от политическите позиции, моралните качества и професионализма на влизащите в ръководното ядро на партията партийни работници твърде много е зависело.

Ленин е единственият избиран единодушно в състава на ЦК от всички следвоенни конгреси — X, XI и XII (макар на последния да не присъствал). Влиянието му, примерът, опитът, решенията, теоретичните трудове, цялата линия на поведението му са уникални по силата на интелектуалното си въздействие върху Централния комитет на партията и неговото ръководно ядро. Това всички почувствали особено остро, когато Ленин заболява.

На 17 април 1923 г. в организационния отчет пред XII конгрес на партията Сталин подчертава: „Вътре в ЦК има ядро от 10–15 души, които дотам са се обиграли в ръководенето на политическата и стопанската работа на нашите органи, че рискуват да се превърнат в особен род жреци по ръководство. Това може и да е добре, но има и своята много опасна страна: тези другари, след като са натрупали голям опит в ръководенето, може да се заразят от самомнение, да се затворят в себе си и да се откъснат от работата сред масите… Ако нямат около себе си бъдещи ръководители от новото поколение, свързани тясно с работата по места, тези висококвалифицирани хора ще имат всички шансове да закостенеят и да се откъснат от масите.“[3] Така говори Сталин, докато Ленин е жив. Съдържанието на тази част от доклада е пронизано от Лениновата идея за постоянно обновяване на ръководното ядро. След петнайсет години еволюцията във възгледите му ще го отведе до съвсем други изводи, макар че дори през 1937–1938 г. често ще изказва правилни мисли, а ще постъпва диаметрално противоположно. Но тогава, в началото на 20-те, дуализмът в думите и делата му още не прозирал. В доклада, развивайки мисълта си за ръководното ядро на партията, съставено фактически от съратници и ученици на Ленин, Сталин формулира мисълта си по следния начин: „Ядрото вътре в ЦК, така обиграло се вече в ръководната работа, остарява, нужна му е замяна. На вас ви е известно какво е здравословното състояние на Владимир Илич; знаете, че и останалите членове на основното ядро на ЦК доста са се поизносили. А нова смяна още няма — ето там е бедата. Много трудно се създават партийни ръководители: нужни са за това години, 5–10 години, повече от десет; много по-лесно е да се завладее една или друга страна с помощта на кавалерията на другаря Будьони, отколкото да се шлифоват 2–3 ръководители от низините, можещи в бъдеще действително да станат ръководители на страната.“[4]

Не ще и дума, че можем да се съгласим с изводите на Сталин за необходимостта от постоянно обновяване на състава на ЦК. Но колко млад е бил този състав тогава според днешните мерки! Ленин, който току-що прехвърлил петдесетте, е „най-старият“! Не току-тъй понякога съратниците му са го наричали помежду си Старика. Основната група членове на ЦК са четиридесетгодишни революционери. Възраст, която още старите гърци наричали „акме“ — връх, венец на щастието в живота, — защото се е смятало, че именно на четирийсет години се постига хармония между умствените и физическите сили, време на най-голям разцвет.

Преди да се спрем на отделни черти от портретите на някои съратници на Ленин, нека да отправим към всички тях без изключение един закъснял и сега вече безполезен кратък упрек: не са го пазили. Обичали са го, ценили са го, уважавали са го, но… не са го пазили. Погледнете с какво се е занимавал Ленин в своите обикновени работни дни. Разбира се, всички главни, кардинални въпроси минават през него. Но заедно с тях и толкова много други, които още тогава били наричани „джунджурийки“, „дрънкулчици“, „еднодневки“. Ленин се занимава с доставката на гориво в Иваново-Вознесенск, води преписка с члена на колегията на Народния комисариат по труда А. М. Аникст за снабдяването на миньорите с облекло, проучва въпроса за изработка на генератори за постоянен ток, пише проекти на десетки текущи документи, постановления, търговски договори, занимава се с разпределението на дажбите, рецензира по молба на партийните си другари книги и брошури, изслушва въпроса за работата в Гидроторф[5], оказва помощ за регулиране на работата в завод „Новий Леснер“, изяснява въпросите в писмото на инженер П. А. Козмин до него относно използването на вятърни двигатели за електрифициране на селото.

Разбира се, всички тези въпроси са важни. Решаването им от Ленин завинаги влиза в историята като поразителен пример на дълбока, конкретна, непосредствена работа на ръководител от висок ранг. Значението на цялата тази негова дейност не бива да се поставя под съмнение. Още повече че някои негови съвременници виждат дълбок смисъл в това, че Ленин се занимава и с такива въпроси. Скоро след смъртта на Ленин Ю. Ларин пише в „Экономическая жизнь“: „Ленин се занимаваше, много се занимаваше с «дреболии», защото само по този начин можеше индивидуално да подготвя и преподготвя всеки съответен партиен работник, учейки го на изкуството за управление в неговата собствена област. Той не по-зле от другите разбираше, че тия «дрънкулчици» подяждат, подкопават силите му, но много по-добре от тях разбираше и грамадното историческо значение на работата за създаването по такъв начин на необходимия за удържането на пролетарската власт държавнически кадър.“[6] Така мисли един съвременник на Ленин. Може би в ония години той още да не е бил в Състояние да оцени цялото колосално значение на вожда за бъдещето на Русия? Ето защо закъснелият въпрос, на който няма да получим отговор, остава: защо съратниците му не са освободили Ленин от решаването на голям брой текущи въпроси? Не друг, а Троцки редовно ходи на риба и на лов, на почивка край Москва, взима отпуска, за да пише трудовете си. Дори и смъртта на Ленин го заварва в санаториум, на курорт. Сталин, който се занимава с организационните въпроси в ЦК и който уж не си жали силите, не търси начини да облекчи радикално гения на революцията от много текущи, често рутинни неща. Случвало се е дори и обратното. Когато Ленин още не се е поправил от пристъпите на болестта, например на 28 юли 1922 г., Сталин го съветва да приеме един кореспондент. Ленин е принуден да откаже. Макар че по-късно, когато през декември 1922 г. Пленумът на ЦК възлага на Сталин със специално постановление да отговаря лично за спазването на режима,[7] предписан на Ленин от лекарите, той ще сметне за необходимо да заплашва Н. К. Крупска, задето го „нарушавала“…

Струва ми се, с достатъчна точност може да се каже, че в ръководното ядро на партията, в кохортата съратници на В. И. Ленин в първите години след революцията влизат Н. И. Бухарин, Ф. Е. Дзержински, Г. Е. Зиновиев, М. И. Калинин, Л. Б. Каменев, В. В. Куйбишев, Г. К. Орджоникидзе, Я. Е. Рудзутак, А. И. Риков, Й. В. Сталин, Я. М. Свердлов, Л. Д. Троцки, М. В. Фрунзе. Може би е нужно към ядрото да причислим и В. М. Молотов, Г. Л. Пятаков, Г. И. Петровски, М. П. Томски, К. Б. Радек, И. Т. Смилга… Разбира се, това са хора с най-различна революционна съдба, образование, различни лични симпатии и антипатии. Почти половината от най-близките Ленинови съратници са живели години в емиграция, участвали са в многобройни социалдемократически, социалистически и просто хуманитарно-културни конференции, конгреси, съвещания. Сталин не влиза в този „патрондаш“. Както отбелязахме в предишната глава, оформянето на Сталин минава по учудващо необикновен път. Природният му ум, хитростта, пресметливостта, предпазливостта му имат съмнителна „школовка“. Две десетилетия в духовни училища и заточения, липсата на пролетарска закалка и на каквато и да било професия формират Сталин като идеен функционер. Той по-рано от когото и да било друг от обкръжението на Ленин схваща и чувства възможностите на апарата, силата му, докато другите явно недооценяват ролята на безлично, сляпо действащите структури на властта. Полека-лека у Сталин се изгражда собствено отношение към всеки член от ръководното ядро. Тези хора, които по неговите думи се „обиграли в ръководната работа“, са твърде различни.

Сталин например, както вече споменах, се чувствал на първо време доста неуверено, сблъсквайки се с красноречието на Троцки, с високомерието и самоувереността му. Но по-късно той ще разбере, че Троцки е, общо взето, човек на позата, на красивата фраза. Троцки блясва в революцията и в гражданската война — помагат му много качествата на трибун. Появява се голямата, широката популярност, появяват се привърженици. Намират се хора, които виждат в него не просто „втория“ човек, но и бъдещия лидер на партията, чиято най-силна страна е не толкова организаторският му талант, колкото организаторските му способности и острият му, често пъти парадоксален ум. Благодарение на тези качества той може да поведе след себе си хората, да въодушевява червеноармейците по фронтовете на гражданската война и по този начин да поддържа изкусно популярността си. Но когато идва монотонното всекидневие, „вождът на Червената армия“ започва бързо да „избелява“, да бледнее. Дори някои правилни идеи и концепции той издига в предизвикателна форма и губи все повече и повече привърженици. За Троцки главното е лозунгът, трибуната, ефективният жест, а не черната работа. Бъдещият генсек по всяка вероятност по-рано от мнозина видял и силните, и слабите страни на този човек. Като се съобразява с голямата популярност на Троцки, Сталин се опитва на първо време да установи с него ако не приятелски, то поне лоялни отношения. Даже веднъж, без да е поканен, той отива при Троцки в Архангелское, за да го поздрави за рождения му ден. Но срещата е студена. Спотайваната отчужденост не ги напуска. Известен е също и един случай, когато Сталин се опитва да създаде по-тесни, а по възможност и приятелски отношения с Троцки с помощта на Ленин. За това свидетелства телеграмата на Владимир Илич до Троцки, изпратена на 23 октомври 1918 г. В нея се предава разговорът на Ленин със Сталин, оценката на члена на военния съвет за положението в Царицин и желанието му за по-активно сътрудничество с Революционния военен съвет на републиката. В края на телеграмата Ленин пише:

„Като Ви съобщавам, Лев Давидович, за всички тия изказвания на Сталин, моля Ви да ги обмислите и да отговорите, първо, съгласни ли сте да се обясните лично със Сталин, за което той е съгласен да дойде, а, второ, считате ли за възможно при известни конкретни условия отстраняването на предишните търкания и уреждането на съвместна работа, което Сталин толкова желае.

Що се отнася до мене, аз съм на мнение, че е необходимо да се положат всички усилия за организирането на съвместна работа със Сталин.“[8]

Но нищо не се променя. Троцки не крие високомерното си отношение към човека, чието интелектуално равнище по негово мнение е много по-ниско от неговото. Тъкмо Троцки пише за Сталин така: „При огромната си и изпълнена със завист амбициозност той не може да не е чувствал на всяка крачка своята интелектуална и морална второстепенност. Опитваше се очевидно да се сближи с мене. Едва по-късно си дадох сметка за опитите му да създаде нещо като фамилиарност в отношенията ни. Но той ме отблъскваше с ония свои черти, които създадоха по-късно силата му върху вълната на упадъка: тесни интереси, емпиризъм, психология на грубиян и особен цинизъм на провинциалист, когото марксизмът е освободил от много предразсъдъци, без да ги замени обаче докрай с един обмислен и преминал в психиката му светоглед.“[9]

В няколко свои изказвания Сталин оценява високо ролята на Троцки в революцията и гражданската война, но това ни най-малко не изменя студеното отношение на Троцки към него.

Интересни характеристики на членове от ядрото на ЦК се дават в „Революционни силуети“ на А. Луначарски, излезли през 1923 година, в „Портрети и памфлети“ на К. Радек, в книги и статии на Н. Дудел, М. Орахелашвили, Н. Подвойски, М. Рошал, В. Бонч-Бруевич, А. Слепков, И. Левин. В тези трудове, както и в много други, се разкрива моралният облик на Лениновите съратници, характерите на ония, които вървят с Ленин към революцията, които устояват докрай в нея и които пристъпват към създаването на първата в света социалистическа държава.

Лично място сред тази плеяда заемат Г. Е. Зиновиев и Л. Б. Каменев, влезли в историята като своеобразен „дует“. Близки по възгледи, те почти никога не полемизират помежду си и обикновено се придържат към еднакви позиции. Лидер в този тандем винаги е Зиновиев, заемащ дълго време твърде високо положение в партията. В бурната политическа кариера на Зиновиев има и високи върхове, и оглушителни сгромолясвалия. Влязъл в партията още през 1901 г., Зиновиев много години живее в емиграция, занимавайки се с литературна работа. В дните на Октомврийското въстание и Зиновиев, и Каменев „здравата оплескали революционната си репутация“, изказвайки се открито в печата против подготвяното въоръжено въстание. По-късно В. И. Ленин ще напише, че „октомврийският епизод на Зиновиев и Каменев, разбира се, не е случайност“[10].

Апогей в политическата дейност на Зиновиев е заемането на поста председател на Изпълнителния комитет на Комунистическия интернационал в продължение на почти седем години. На перото му принадлежат много статии, които настойчиво се опитва да издава в отделни сборници, брошури и дори в събрани съчинения. Ето една „мостра“ от стила на Зиновиев: „Тръгналият към своята победа международен пролетариат в лицето на своите отделни отряди още не веднъж и дваж ще обърка пътя и обливайки се в кръв, ще търси нов път. Разгромен в Първата световна империалистическа война, разпънат и измамен от лъжевождовете на Втория интернационал, международният пролетариат още не се е освободил от кошмарното усещане за безпътица…“

Много от най-добрите си качества Зиновиев шлифова в продължителното си и близко общуване с Ленин както в емиграция, така и след революцията. В своите „Революционни силуети“ Луначарски отива прекалено далече в оценката си за ролята на Зиновиев, като изтъква, че той е една от опорите на Ленин, че е един „от тия четири-пет души, които представляват предимно политическият мозък на партията“, че всички го смятат „за най-близкия помощник и доверено лице на Ленин“[11].

Зиновиев се ползва с широка известност в партията; клокочел от вулканична енергия, но и чести са промените в настроението му: ту необуздан оптимизъм, ту умърлушване, стигащо чак до потиснатост или до „ледена“ истерика. Постоянно трябва да бъде окуражаван, „навиван“. Дълго време се отнася към Сталин снизходително, дори високомерно. Няколко пъти, някъде в началото на 20-те години, Зиновиев, наистина без злоба, говори с насмешка за примитивния стил на изложение в статиите на Сталин, страдащи от тавтология и сухота. А Зиновиев има добро „перо“, лек, афористичен стил. Някои от многобройните му статии са твърде съдържателни. Например статията „Из първите боеве за ленинизъм“, в която той елегантно и аргументирано доказва несъстоятелността на претенциите на Троцки за особено положение в партията.

Като ръководител на Петроградската партийна организация Зиновиев се опитва да демонстрира твърдост и дори диктаторски похвати, макар че направо обърква конците, когато Юденич наближава люлката на революцията. Пристигналият в Петроград Сталин веднага забелязва това и сигурно го оценява като „никаквец“, проявяващ на туй отгоре славолюбие и изострена честолюбивост. Докато Ленин е жив, Сталин се старае да поддържа почти приятелски отношения с Каменев и Зиновиев. Когато в началото на ноември 1922 г. Ленин провежда съвещание в тесен кръг със Зиновиев, Каменев и Сталин, напълно възможно е да се е създало впечатлението, че тази „тройка“ е здраво сплотена, задружна и единна. Но така е могло да изглежда само за известно време. У всеки от тройката освен общите важно място заемат и личните амбициозни планове. Кой е могъл да знае, че именно по инициатива на Сталин Зиновиев ще бъде два пъти изключван от партията и после възстановяван; но третия път, през 1934 г., изключването предвещава само скорошна гибел. Впрочем точно същата съдба очаква и другата половина на „дуета“ — Каменев.

Зиновиев е признат като един от най-добрите оратори на партията. Не без основание на XII и XIII конгрес ЦК му възлага да изработи основните политически отчети. Зиновиев е сред тия, които одобряват наличието на ядро в политическото ръководство. През 1925 г., изказвайки се на XIV конгрес на партията, Зиновиев заявява: „Владимир Илич боледуваше… ние трябваше да проведем първия без него конгрес (т.е. XII — б.а.). Вие знаете, че имаше разговори за образувалото се ядро в Централния комитет на нашата партия, че XII конгрес мълчаливо се съгласи именно това ядро да води, разбира се, при пълната поддръжка на целия Централен комитет, нашата партия, докато Илич стане от леглото.“[12]

Зиновиев (както и Каменев) дълго е смятан за един от най-близките приятели на Сталин. Когато през 1926 г. го изваждат от състава на Политбюро, мисли, че това не е задълго. Пред Новата 1927 г. той и Каменев взимат коняк и шампанско и без да бъдат поканени, отиват на гости у Сталин по съседски — живеели близко един до друг. По всичко изглеждало, че се е стигнало до „помиряване“. Говорят си на „ти“, спомнят си миналото, приятелите, но по „въпроса“ и дума не обелват. Коба проявява гостоприемство, посреща топло старите си „приятели“, говори с тях непринудено, задушевно, все едно че не е човекът, който през юли и октомври на изтичащата година успява след дълги усилия да ги извади от Политбюро. „Дуетът“ си отива окрилен. Но Сталин отдавна вече е решил, че тези хора, които толкова много знаят за него, повече не са му нужни.

Ще има още един случай, когато те пак ще дойдат (не, ще ги доведат) заедно при Сталин. През 1936 г., и двамата вече в затвора, написват писмо до „вожда“ и той ненадейно откликва. Бившите съратници на Ленин, бившите членове на Политбюро, които не без основание са разчитали на високо положение в партията и държавата след смъртта на Ленин, влизат в кабинета на човека, когото те някога толкова непредвидливо са подценили. Освен Сталин там са Ворошилов и Ежов. Поздравяват. Сталин не им отговаря и не им предлага да седнат. Разхождайки се из кабинета, им предлага сделка: вината им е доказана, новият съд може да ги осъди на „най-строгото наказание“. Но той помни миналите им заслуги. (Сигурно при тези негови думи у Зиновиев и Каменев нещо трепва отвътре.) Ако на процеса всичко признаят, особено това, че подривната им дейност е ръководена непосредствено от Троцки, той ще им спаси живота… Ще се помъчи да го спаси. А после ще успее да ги освободи. Да решават. За делото така е нужно… Настава дълго мълчание. Зиновиев, по-податлив и по-слаб, промълвя тихо: „Добре, съгласни сме.“ Свикнал е да решава и за Каменев. След два месеца ги разстрелват.

Ето какво ми разказа през четирийсет и седма в Сибир един затворник, когото наричаха Борис Семьонович. В селото, където живеехме с майка ми, брат ми и сестра ми, през трийсет и седма построиха бързо лагер. Някои затворници бяха „разконвоирани“, тоест разрешаваше им се да излизат понякога от зоната. Борис Семьонович се занимаваше с обущарство, беше идвал два-три пъти у нас да изкърпи моите и на брат ми ботуши от дебело двойно сукно. Самият той, преди да го „окошарят“ в трийсет и осма, работел в „органите“, в същия затвор, където лежали бившите съратници на Сталин. Той ги и съпровождал при последната им среща с „вожда“. Когато дошли през нощта за Зиновиев и Каменев, те се държали различно. Макар и двамата (за кой ли път!) да били написали до Сталин молба за помилване и се надявали, че ще бъдат помилвани (та нали им обещал!), те усетили, че това е краят. Каменев вървял мълчаливо по коридора и стискал нервно длани. Зиновиев изпаднал в истерия и го изнесли. След по-малко от час още двама от бившето ядро на ЦК прекрачват фаталната черта. Навремето те като никой друг укрепвали позициите на Коба. Отплата за тази „услуга“ е смъртта им.

Ще припомня на читателя, че Сталин познава отблизо Каменев от заточението в Туруханския край. Именно там научават вестта за Февруарската революция. Още тогава Сталин забелязва неговата завидна ерудиция и склонността му към известна импулсивност: бързо стигал до определени решения, но и пак така бързо се отказвал от тях. Върху отношението на Сталин към Каменев влияе силно обстоятелството, че той е заместник на Ленин в Съвета на народните комисари и често ръководи пленуми на ЦК и заседания на Съвета на народните комисари, председателства неведнъж партийни конгреси. Още при Ленин заседанията на Политбюро обикновено се председателстват от Каменев.

Макар да са забележителни оратори и публицисти, Зиновиев и Каменев нямат твърд „стожер“, в критична минута, в преломен момент са в състояние да изкриволичат в поведението си, да изманеврират в името преди всичко на личните си цели, амбиции и престиж. За съжаление те пренасят борбата си със Сталин, волно или неволно, в сферата на партийния апарат. Но още тогава шансовете им за успех в тази област са малки. И не на последно място, защото, макар и двамата да притежават необикновени способности и упорито да преследват целите си, Сталин твърде бързо „надушва“ вътрешната им „ронливост“ и непоследователност.

Въпреки че познавал слабостите на Зиновиев и Каменев, Ленин все пак доста е разчитал и на двамата. Това се отнася особено за Каменев, който неведнъж изпълнява многобройни лични поръчения на вожда. Знаело се, че Каменев води преговори с вещина, умее да урежда различни парливи въпроси в партийната среда. Той е по-малко популярен от Зиновиев, но е по-положителен, по-интелигентен, има собствени идеи, може да прави доста задълбочени теоретични обобщения, проявява смелост и решителност. Ще влязат в историята думите, които Лев Борисович Каменев произнася на 21 декември 1925 г. (тъкмо на рождения ден на Сталин), на XIV конгрес на партията:

„Ние сме против това да се създава теория за «вожда», ние сме против това да се издига «вожд». Ние сме против това Секретариатът, обединявайки фактически и политиката, и организацията, да стои над политическия орган. Ние сме за това върхът на партията да бъде организиран така, че действително да имаме пълновластно Политбюро, обединяващо всички политици в нашата партия, и едновременно да има Секретариат, подчинен на него и изпълняващ технически постановленията му… Лично аз мисля, че нашият генерален секретар не е оная фигура, която може да обедини около себе си стария болшевишки щаб… Именно защото нееднократно съм казвал това на другаря Сталин, именно защото нееднократно съм го казвал пред група другари ленинци, повтарям това и пред конгреса: стигнах до убеждението, че другарят Сталин не може да изпълни ролята на обединител на болшевишки я щаб… Тази част от моята реч аз започнах с думите: ние сме против теорията за единоличието, ние сме против това да се създава вожд!“[13]

Мъжествени думи. Нещо повече, от казаното публично против единовластието на Сталин, което тогава все още едва-едва започва да прозира, това са най-проницателните предупредителни думи. Дори само за това Каменев заслужава уважение. Като че ли по-добре от другите е усвоил уроците по мъжество на мисълта, които Ленин дава на партията. Но защо тогава „групата другари ленинци“, както ги нарича Каменев, не е подкрепила трезвите и пророчески предложения на един от членовете на ръководното ядро? Виновни за това са не само „другарите ленинци“, проявили късогледство при оценката на ситуацията, но и самият Каменев. Неговите безпринципни люшкания в борбата му със Сталин ту към Троцки, ту в обратна посока създават впечатление (което не е далече от истината), че подбудителните мотиви на поведението му са до голяма степен свързани с лични амбиции. На Каменев не е съдено да стане оная личност, която би „спряла“ Сталин. Вместо да намали влиянието му, Каменев укрепва неговите позиции — та нали атакува генсека от позициите на „опозиционер“.

Отношенията между Троцки, Зиновиев и Каменев са сложни. Въпреки че Каменев е женен за сестрата на Троцки, всъщност близки връзки между тях няма. Причината е, че и Троцки, и Каменев претендират за лидерство в партията. Особено тогава, когато става ясно, че здравословното състояние на Ленин е критично. В своите сензационни „Уроците на Октомври“ Троцки представя ролята на Зиновиев и Каменев в революцията в най-неблаговидна светлина. А те, както е известно, поискали авторът на „Уроците“ да бъде изваден от състава на Политбюро и изключен от партията. Но Сталин съвсем не е още онзи Сталин, какъвто ще стане в края на 20-те и през 30-те години. На XIV конгрес на партията, когато Централният комитет се ограничава само с освобождаването на Троцки от поста народен комисар по военните въпроси, той ще каже: „Ние не се съгласихме със Зиновиев и Каменев, защото знаехме, че политиката на окастряне крие големи опасности за партията, че методът на окастрянето, методът на пускане на кръв — а те искаха кръв — е опасен, заразителен: днес едного ще отсечем, утре другиго, вдругиден трети — какво тогава ще остане у нас, в партията?“

Конгресът изпраща думите на Сталин с аплодисменти. А три-четири минути по-късно, продължавайки заключителното си слово и коментирайки забраната за издаване на списание „Болшевик“ в Ленинград, ще допълни: „Ние не сме либерали. За нас интересите на партията са над формалния демократизъм. Да, ние забранихме излизането на фракционен орган и ще забраняваме такива неща и занапред.“[14] Тези думи са изпратени вече с бурни аплодисменти. Делегатите харесват твърдостта и решителността на Сталин. Дали са знаели, че няма да мине чак толкова много време и Сталин ще узрее за „метода на окастрянето“ и на гилотината на беззаконността ще се изкачат доста много от тях?

Ще избързаме малко напред… Когато изхвърленият от ръководството Каменев става директор на Института за световна литература, по време на един от редовните доклади Сталин подмята на Ягода: „Понаглеждайте Каменев… Мисля, че е свързан с Рютин. Лев Борисович не е от ония, които бързо се предават. Познавам го повече от двайсет години. Той е враг…“

И Ягода го „понаглежда“. През 1934 г. Каменев е арестуван, през 1935 г. е осъден на 5 години затвор. През същата година отново е съден — този път увеличават присъдата на 10 години. В края на 1936 г. слагат точка. За вечни времена.

Скоро след разстрелването на Каменев в ръцете на Сталин попада книгата „Н. Г. Чернишевски“, написана от разстреляния му другар по заточение. Коба дълго прелиства томчето (едно от първите от серията „Биографии на забележителни личности“), внимателно чете заглавията и отделни страници. Спомня си как Каменев, когато през февруари 1917 г. се клатушкали двамата във влака от Ачинск до Петроград, му разказвал за Плеханов, Мартов, Акселрод, за меншевишката емиграция, за враждата им с Ленин, как споделял плановете си, изпадайки в еуфория от свалянето на царизма. Като сложил книжката на масата, Сталин си помислил: „Суета на суетите.“ Пред Каменев сега няма никакви проблеми, а на него му предстои толкова много неща да реши! Но всичко това ще се случи след повече от десет години.

А засега, смятал Сталин, Зиновиев и Каменев са му нужни за борбата му с Троцки, главния му противник.

Сталин бързо се проявява като добър администратор. Изпълнявайки задълженията си, той внимателно се взира преди всичко в членовете на Политбюро и в другите авторитетни личности от Централния комитет. И прави извода, че най-влиятелната част от ядрото образуват хората, които той нарича „литератори“. Така е кръстил бившите емигранти. Не можел да не признае скришом, че всички те се отличавате голяма интелигентност, теоретическа подготовка, висока обща култура. Това предизвиква у Сталин вътрешно раздразнение: „Докато ние тук подготвяхме революцията, те там се занимавали с четене и писане…“

Веднъж той изрича това почти открито. Когато се утвърждавал пълномощникът на ЦК при един от губернските комитети, се открива, че командирът едва знае да чете и да пише. Но Сталин хвърля на везните на решението своето мнение: „Къде да се научи човекът, не е бил в чужбина… Ще се справи.“

В Лениновото обкръжение имало доста на брой изтъкнати личности. Сталин бързо забелязва, че Бухарин, Риков, Томски, макар и да не образуват някаква особена група, теглят силно нещата към решаването на икономическите, стопанските и промишлените въпроси. Това са добри икономисти, технократи. За съжаление, по-късно, през 30-те години, пък и цели десетилетия след Великата отечествена война, за истинските икономисти и технократи на практика нямаше място в горните ешелони на властта. Местата им обикновено заемаха администратори бюрократи от типа на Каганович и Маленков. Впрочем при директивно-командния стил на работа такива като Вознесенски например не са и нужни, защото много неща се вършеха не в съответствие, а в противоречие с икономическите закони.

Сред тая тройка (Бухарин, Риков, Томски) изпъква, разбира се, Н. И. Бухарин. Още в първата му книга „Политическата икономия на рентиера“, написана малко преди Първата световна война, се усеща дълбочината на вникването в произхода на стопанските отношения. През 1920 г. излиза първият том на „Икономика“. В този свой труд Бухарин имал намерение да разкрие процеса на трансформирането на капиталистическата икономика в социалистическа. Понесен от вихрушките на борбата, от промените в обстоятелствата, Бухарин така и не успява да напише втория том. В „Икономика“ той твърди, че „капитализмът не е бил строен, а сам се е строил. Социализма, като организирана система, строим ние. Най-главното за нас е да намерим равновесие между всички елементи на системата“. Придобилият само примитивни, първоначални икономически познания Сталин наблюдава внимателно Бухарин.

По онова време особени усложнения в отношенията между тях няма. Николай Иванович е сговорчив, добродушен интелектуалец. Създавало се понякога впечатление, че Сталин и Бухарин са близки приятели. Пък и в Кремъл живеели в съседни жилища. Скоро бъдещият генсек разбира, че Бухарин няма амбициозни планове — за него са неразбираеми и неприятни борбата за лидерство, търканията, възникнали между отделни членове на Политбюро. Не без причини доста дълго се въздържа да взема определена позиция в борбата между „триумвирата“ и Троцки. Неговите изказвания в дискусиите и речите му Троцки ще нарече по-късно странно „миротворчество“. Струва ми се, че непризнатият лидер не е бил прав: Бухарин най-много от всичко е ценял авторитета на Ленин (макар и да спорел с него често и разгорещено) и колективното мнение на Политбюро.

По отношение на А. И. Риков Сталин винаги е нащрек. Не само защото след смъртта на Ленин Риков става председател на Съвета на народните комисари. Този човек е изключително искрен и откровен. Именно затова невинаги успява да си създаде нормални отношения с колегите си. Например известен е случаят, когато Смилга подава жалба в ЦК на РКП(б), с която моли да бъде освободен от длъжността заместник-председател на Висшия съвет за народното стопанство и началник на Главното управление на горивната промишленост, понеже не може да намери в работата си общ език с Риков… Ленин се запознава с писмото на Смилга и пише на Сталин записка, с която препоръчва засега Смилга да не бъде освободен, считайки, изглежда, че отношенията между партийни членове могат и трябва да се уреждат.

Риков обикновено казва направо в очите това, което мисли. Така и пише. През 1922 г. издава „Стопанското положение на страната и изводи за по-нататъшната работа“. Фактически Алексей Иванович се изказва в поддръжка на НЕП-а, против опитите за решаване на икономическите проблеми по пътя на директивните методи. С името на Риков са свързани Държавната комисия за електрифициране на Русия (ГОЕЛРО), Държавното строителство на Днепър (Днепрострой), Туркестано-Сибирската железница (Турксиб), разширяването на кооперативното движение, първият петгодишен план и други „първи стъпки“ на социалистическата държава. Именно Риков се опитва по-късно да убеди Сталин и неговите поддръжници, че социализмът трябва да подобрява, да развива стоково-паричните отношения, да не ограничава стопанската самостоятелност на непосредствените производители. За най-голямо съжаление обаче разговорите протичали сякаш на различни езици…

Когато в края на 20-те години Сталин придобива вече голяма политическа сила, веднъж след обсъждането на поредните директиви по колективизацията Риков му заявява направо в очите: „Вашата политика дори не намирисва на икономика!“ Генералният секретар остава невъзмутим, но репликата не забравя.

Сталин изобщо нищо не забравя. Студената му компютърна памет държи здраво в прегръдките си хиляди имена, факти и събития. Той не забравя и това, че Ленин много ценял Риков. В съчиненията на вожда името на Риков се среща почти колкото името на Сталин. Като председател на Съвета на народните комисари на СССР Риков възглавява и Съвета по труда и отбраната, както и Комитета за наука и съдействие на развитието на научната мисъл. Сталин не забравил един случай през март 1922 г., когато, говорейки на пленум на Московския съвет, Риков казва, че е недопустимо връщане назад към методите на „военния комунизъм“, подлага на рязка критика ония, които нападат НЕП-а, като нарича тези атаки „извънредно вредни и опасни“, настоява да бъдат прекратени методите на насилие в селото, където трябва, както той се изразил, да се спазва „революционната законност“. Много години по-късно А. И. Риков се изказва за последен път в живота си на пленум на ЦК, отхвърляйки чудовищните обвинения срещу него в шпионаж, диверсии и терор. В първото съветско правителство той влиза като народен комисар на вътрешните работи, но след няколко дни подава оставка в знак на протест, че правителството е болшевишко, а не коалиционно… Сталин се усмихва злорадо: „Винаги е бил такъв.“

Навремето Бухарин и Риков особено се вълнуват за съдбата на руското селячество, докато Троцки (пък и Сталин е съгласен в душата си с него) смята, че „това е материал за революционни преобразования“. Не можело да не проличи каква голяма популярност сред народа имат Бухарин и Риков. Ходят без охрана, достъпът до тях не е никак труден, проявяват отзивчивост. Обикновените хора ценят високо тези качества на ръководителите. Сталин обаче нарича тази непосредственост и достъпност „кокетничене с народа“. Дори естественото поведение на добронамерения човек за него е подозрително.

Сталин винаги се е отнасял с недоверие и към М. П. Томски (Ефремов). Участникът в три революции, изтъкнатият профсъюзен деец знае как да защитава гледищата си. Сталин дълго търпи този „друг Риков“, докато най-сетне успява да вкара в Президиума на Общосъюзния централен съвет на професионалните съюзи (ВЦСПС) Каганович и Шверник, които „изтикват“ оттам неговия председател. Когато на 22 август 1936 г. Томски се самоубива във вилата си в Болшево, Сталин казва: „Това самоубийство е потвърждение на вината му пред партията…“

Но днес ние знаем, че е обратното. Самоубийството му е крайна форма на протест против единовластието на „вожда“.

Видно място в ядрото на партията заема Ф. Е. Дзержински. Бухарин го нарича „пролетарски якобинец“. Дзержински е един от най-старите членове на партията и един от организаторите на социалдемокрацията в Полша и Литва. Оценявайки по-късно ролята му, К. Радек отбелязва: „Нашите врагове създадоха цяла легенда за всевиждащите очи на ЧК[15], за всечуващите уши на ЧК, за вездесъщия Дзержински. Те си представяха ЧК като някаква грамадна армия, обхващаща цялата страна, протягаща пипалата си в собствения им стан. Те не разбираха в какво е силата на Дзержински. А тя беше в това, което прави силна болшевишката партия — в абсолютното доверие на работническите маси и на бедността…“[16] Сталин поддържа добри отношения с Дзержински, особено след няколкото съвместни отивания с него на фронтовете в годините на гражданската война. Скъп на високи оценки, той казва след преждевременната смърт на Дзержински: „Изгоря в бурната си работа в полза на пролетариата.“

Без да прави силно впечатление с външния си вид, М. В. Фрунзе е извънредно обаятелен. Преминалият през затвори и заточения Сталин се отнася с особено уважение към Арсений, както понякога и след революцията наричат Фрунзе старите му другари. Всички знаят, че през 1907 г. Михаил Василиевич два пъти е осъждан на смърт, прекарва много седмици в килията за „смъртни“, а после няколко години каторга. Малцина са ония, които знаят в подробности колко много е направил Фрунзе за победата на Източния, на Туркестанския и на Южния фронт. Сталин, който също е бил крайно решителен, остава поразен от спокойното ръководство на този пролетарски пълководец, способен да проявява голяма политическа и военна твърдост. На поста народен комисар по военните и морските въпроси, който заема за кратко време, Фрунзе успява да възхити всички с дълбочината на интелекта си, с новаторските си подходи към въпросите на военната доктрина, реформата на въоръжените сили, оперативното изкуство в съвременната война.

Фрунзе страда от язва на стомаха, но предпочита консервативното лечение. Минава така и поредната, криза. Лекарският консилиум обаче дава отново заключението си: „Нужна е операция.“ Според редица свидетелства (книгата на И. К. Гамбург „Така беше“, на Б. А. Пилняк „Разказ за неугасената луна“ и др.) Сталин и Микоян отиват в болницата, разговарят с професор Розанов и настояват за операция. Малко преди операцията Фрунзе изпраща бележка на жена си: „Сега се чувствам абсолютно здрав и дори ми е някак смешно не само да ида, но даже да мисля за операция. Въпреки това и двата консилиума решиха да я направя.“[17]

Трудно е да се преценят всички възникнали след неговата смърт предположения: намесила ли се е тук нечия „ръка“, или пръстът на съдбата е произнесъл присъдата си? След смъртта на Фрунзе мнозина лекари изказват мнение, че операцията, която се е смятала за обикновена дори по онова време, не била необходима. На погребението му Сталин казва: „Може би именно толкова лесно и толкова просто трябва да си отиват старите другари. За съжаление, не е толкова лесно и далеч не е толкова просто наши млади другари да идват на смяна на старите.“[18] Някои виждат в тия думи съкровен, известен единствено само на Сталин смисъл. Не си струва да гадаем. Не разполагаме с доказателства за каквито и да са категорични изводи. Едно е ясно: ако тая нелепа (или загадъчна) смърт не беше издебнала Фрунзе, този природно надарен човек е щял да изиграе важна роля на политическата сцена. Сталин усеща това доста отдавна по отношението на Ленин към Фрунзе. Всичко, с което се захваща Фрунзе, носи печата на неговия изключителен и оригинален ум.

Организатор от голям мащаб в Централния комитет е Я. М. Свердлов. Както пише Луначарски, Яков Михайлович не проявява никакво лично честолюбие. Той е класически себеотрицателен изпълнител. „Последователен беше във всичките си идеи, той беше само отражение на общата воля и общите директиви. Те никога не са излизали лично от него, той само ги предаваше, получавайки ги от ЦК, понякога лично от Ленин.“ Когато се изказваше, спомня си Луначарски, неговите речи приличаха на уводни статии в официален вестник. Но той притежава и нещо, с което малцина могат да му съперничат — блестящо познаване на най-малките нюанси на положението в партията, великолепни организаторски способности. Дори може да се каже, че преди още да бъде взето решение в Секретариата да има едно първо лице — генерален секретар на ЦК, тези задължения е изпълнявал Я. М. Свердлов. Ръководел заседанията на ЦК делово и без много думи — това се харесвало на Сталин. За отбелязване е едно от заседанията на ЦК през март 1918 г. Дневният ред е с много въпроси: положението в Украйна, декларацията на „левите“, евакуирането на „Правда“, организирането на контрол върху военните, изявлението на Криленко, въпросът с Дибенко… Страната кипи. Свердлов изважда една черна карирана тетрадка за водене на протокол на заседанието, поглежда присъстващите (в стаята са Ленин, Зиновиев, Артьом (Сергеев), Соколников, Дзержински, Владимирски, Сталин) и с равен глас моли да се говори по същество…[19] Свердлов умира преждевременно от обикновена настинка. Ленин му дава изключително бляскава оценка: такива хора са незаменими, налага се да бъдат заменяни с цяла група партийни работници.

Робинзоновци има само в романите. Човек формира у себе си едни или други качества в кръг от другари, съмишленици, съперници. След като влиза в кохортата от Ленинови съратници и ученици, Сталин трябва да възприеме много ценни неща, непреходно важното от общуването му с вожда й е неговото обкръжение. Но далеч не всички качества на зрелия човек могат да се променят. Доста от вкорененото у него в ранните му години — прикритост, студена пресметливост, ожесточение, предпазливост, оскъдица на чувства — с течение на времето не само не намалява, но се усилва до краен предел. У Сталин отдавна започва да прозира едно, качество, което Хегел нарича пробабилизъм. Същността му е в това, че личността, извършваща някаква осъдителна в нравствено отношение постъпка, се старае да намери оправдание за нея пред себе си и да я представи в положителна светлина. Точно така постъпва Сталин. Когато се убеждава, че общопризнатият вожд е сериозно болен, лека-полека подхваща голяма „игра“, за да заздрави максимално положението си в ръководството. На първо време се опитва да докаже на себе си, че това е нужно за „защитата на ленинизма“. После всичко, което прави, го смята за нравствено оправдано в името на „построяването на социализма в една отделна страна“. В края на краищата принципът на пробабилизма ще заеме важно място в арсенала на Сталиновите политически средства. Народът трябва да знае, мисли си Сталин: всичко, което ще правя, е в името на народа.

Смятам, че мнозина от хората около Ленин дълго не са могли да „разчепкат“ Сталин. На някои им се струвал прост изпълнител, на други — приемлив представител на националните отряди на партията, на трети — обикновена посредственост, каквито винаги има немалко в ръководните органи на всички режими й системи. Да, съратниците на Ленин недооценяват Сталин. Затова пък той „разчепква“ всички. Дори най-близките до Ленин — Зиновиев, Каменев, Бухарин, Риков, Томски, Рудзутак, Косиор и много други — по негова воля се оказват „врагове на народа“. Та нали именно той „забелязва“, че в гражданската война Червената армия е ръководена почти изключително от „врагове“: Троцки, Блюхер, Егоров, Тухачевски, Уборевич, Дибенко, Антонов-Овсеенко, Смилга, Муралов й стотици и хиляди други „предатели“. Ленин не се досеща, но Сталин проницателно разбира, че й всички „командири на промишлеността“ са „вредители“: Пятаков, Зеленски, Серебряков, Лифшиц, Гринко, Лебед, Семьонов и хиляди други. Само той успява да види, че начело на съветското дипломатическо, ведомство също стоят „шпиони“: Крестински, Раковски, Соколников, Карахан, Богомолов, Расколников… А колко други „двуличници“ разобличава на практика той във всички сфери на живота! Надали една „обикновена посредственост“ може да бъде такава! Троцки тук греши. Изказвайки се в Конвента на 5 февруари 1794 г., Робеспиер заявява: „Първо правило в нашата политика трябва да бъде управляването на народа, — с помощта на разума, а на враговете на народа — с помощта на терора.“[20] Какъв дуалистичен и неуниверсален е методът на Робеспиер! Своето „правило“ в политиката Сталин превръща в монистично: и едните, и другите да бъдат управлявани по един метод — метода на насилието. Мисля, че нито един от съратниците на Ленин не е могъл и в най-лошите си сънища да предположи, че в тяхната среда зрее такова чудовище. Не нейде другаде, а в самата кохорта на ръководителите.

Ще кажа още веднъж, Троцки, не ще и дума, греши, като смята. Сталин за „изпъкваща посредственост“. Достатъчен е само един опровергаващ аргумент: посредствеността няма явни врагове. А Сталин ги има предостатъчно. Скоро за това ще научат цялата партия, целият народ. Сталин се оказва изключително хитър и коварен политик, който съумява да направи от себе си единствения тълкувател и „защитник“ на ленинизма. Той успява да използва Лениновото обкръжение за концентрирането на властта в свои ръце. Изиграл второстепенна роля в революцията, проявил се малко по-активно в гражданската война, Сталин усеща, че хората от Лениновото обкръжение, макар да го превъзхождат в много отношения, все в нещичко му отстъпват. Ако беше чел Хегел, щеше поне мислено да си рече: „Човекът е господар на съдбата и на мисията си.“[21]

[1] Децисти — привърженици на „демократическия централизъм“ — през 1920 г. фракция в РКП(б), ръководена от бившите „леви“ комунисти В. В. Осински, Т. В. Сапронов, В. Н. Максимовски и др. Децистите са против единоначалието в ръководството на предприятията, застъпват темата за неограничена колегиалност, противопоставят „властта по места“ на централните й органи, искат свобода на фракциите и групировките в партията. ↑

[2] Работническа опозиция — фракционна групировка в РКП(б) (1920–1921 г.), която считала за висша форма на организация на работническата класа не партията, а профсъюзите и предлагала да им се предаде управлението на народното стопанство. Участници — А. Г. Шляпников, М. К. Владимиров, А. М. Колонтай, Ю. Х. Лутовинов, С. П. Медведев и други. ↑

[3] XII съезд Российской коммунистической партии (большевиков). Стенографический отчет. М., 1923, с.60-61. ↑

[4] XII съезд Российской коммунистической партии (большевиков). Стенографический отчет, с.61. ↑

[5] Селище В РСФСР, Горкиевска област, създадено от съветската власт във връзка с развиването там на торфодобивна промишленост. — Б.пр. ↑

[6] Цит. по: У великой могилы. Издание газеты „Красная звезда“, с.151. ↑

[7] Ленин, В. И. Събр съч. Т.45, с.709-710. ↑

[8] Ленинский сборник. Т.XXXVII, с.106. ↑

[9] Троцкий, Л. Д. Моя жизнь. Т.II, с.213-214. ↑

[10] Вж. Ленин, В. И. Събр.съч. Т.45, с.345. ↑

[11] Луначарский, А. Революционные силуэты. М., 1923, с.31. ↑

[12] XIV съезд Всесоюзной Коммунистической партии (большевиков). Стенографический отчет. М.-Л., 1926, с.453-454. ↑

[13] XIV съезд Всесоюзной Коммунистической партии (большевиков). Стенографический отчет. М.-Л., 1926, с.274-275. ↑

[14] Сталин, И. В. Соч. Т.7, с. 380, 382. ↑

[15] ЧК (Чрезвычайная комиссия). — Извънредна комисия за борба с контрарареволюцията и саботажа (1918–1922 г.). — Б.пр. ↑

[16] Сб. Феликс Дзержинский. М., 1931, с. 141, 186. ↑

[17] Красная звезда, 31 октября 1930. ↑

[18] Сталин, И. В. Соч. Т.7, с.231. ↑

[19] ЦПА ИМЛ, ф.17, оп.2, д.29. ↑

[20] Манфред, А. З. Великая французская революция. М., 1983, с.328. ↑

[21] Гегель. Работы разных лет в 2 томах. М., 1971. ↑

ГЕНЕРАЛНИЯТ СЕКРЕТАР

Ходът на историята има една особеност. Той е необратим. Времето няма обратен ход. Това може да се направи само мислено. „Както морският пясък застила като с покров предишното — пише Марк Аврелий, — така и предишното в живота бързо се засипва от новото.“ Съдено било след Октомври Ленин да живее само малко повече от шест години. Но и в тия шест години се напластяват толкова дела, надежди и разочарования. Ленин успява да очертае контурите на идното, да набележи с пунктир пътя напред.

Единадесетият конгрес на партията е последният, на който присъства Ленин. Доклад за организационната дейност на ЦК изнася В. М. Молотов. Като характеризира състоянието на вътрешнопартийния живот, той посочва колко претрупани са с работа отделите на ЦК. За „една година през ЦК минаха 22,5 хиляди партийни работници, т.е. около 60 другари на ден“. Молотов поставя въпроса да се опрости „движението“ на кадрите, да се създаде нужната отчетност, да се въведе по-голяма организираност в дейността на апарата на ЦК. В доклада се подчертава, че за предишната година „се е увеличил също така броят на заседанията на ЦК; увеличил се е почти с 50% броят на въпросите, обсъждани в ЦК“, увеличил се е броят на конференциите и на другите общопартийни съвещания. Изказващите се делегати изразяват недоволството си от работата на централния орган. Така например Осински упреква Политбюро, че висшата партийна инстанция се занимава заедно с другите въпроси и с разглеждане на „дреболии“, като например „да се даде или да не се даде на Народния комисариат по земеделието сградата «Боярский Двор», да се даде ли печатницата на еди-кое си учреждение, или да се остави на другото?“[1]. За да се подобри управлението на партията и страната, делегатите предлагат в ЦК да има три бюра: Политбюро, Оргбюро и Икономбюро.

Когато човек чете стенограмите от първите след Октомври конгреси на партията, остава възхитен от откритостта, от истинската гласност в изразяването на мненията. Критиката е нещо естествено, като въздуха! Няма хвалебствия, чинопочитание, ласкателства. Никой не търси единство заради самото единство. Има вождове, но няма култ към тях. Например на XI конгрес въпреки високата обща оценка на постановките и изводите докладът на Ленин е подложен на критика от мнозина делегати — Скрипник, Антонов-Овсеенко, Преображенски, Осински… Рязанов, сподирен от общия смях на делегатите, критикува дейността на ЦК: „Нашият ЦК е съвсем специално учреждение. Казват, че английският парламент всичко можел; не можел само да превърне мъжа в жена. Нашият ЦК е къде-къде по-силен: той вече не един и двама мъже, доста революционни, е превърнал във фусти и броят на такива фусти невероятно расте… Докато партията и нейните членове не започнат да взимат участие в колективното обсъждане на всички тези мерки, които се взимат от нейно име, докато тези мероприятия падат като гръм от ясно небе върху главите на партийните членове, дотогава у нас ще се създава онова, което другарят Ленин нарече паникьорско настроение.“[2]

Откровеното, откритото обсъждане на всички въпроси, засягащи партийния живот, е неотменима норма. Тук му е мястото да кажа, че по-късно, през 30-те години, всички критични изказвания, направени в миналото, са оценявани като „вредителски“. В течение на десетилетия можеше само единодушно да се одобрява, да се поддържа и да се изказва възхищение. Стенограмите от конгресите и пленумите от времето на Ленин са истински учебници по партийна демокрация, идейно другарство и гласност от най-чиста проба.

Още през 1920 г. от практиката в работата на апарата на ЦК се вижда, че за организиране дейността на Секретариата се налага да бъде отделено специално лице. Като обсъжда този въпрос, ЦК на РКП(б) на своя пленум на 5 април 1920 г. взема следното решение:

„1. За секретари се избират другарите Крестински, Преображенски и Серебряков. Въпросът за назначаването на един отговорен секретар да не се предрешава. Предоставя се на секретарите; след като се проучи опитът, да внесат след известно време в ЦК предложение по този повод.

2. В състава на Оргбюро освен 3-мата секретари да се привлекат другарите Риков и Сталин.“[3]

Запознаването с протоколите, които често са водени на отделни листчета от ученическа тетрадка с широки редове, показваме въпросът за „назначаването на един отговорен секретар“ възниква не през 1922 г., а значително по-рано. След XI конгрес единият от секретарите е специално определян. Отговорни секретари са избирани и по-рано: Стасов, Крестински, Молотов. Но сега става дума за повишаване на статуса на отговорния секретар до равнището на генерален. Чие е това предложение? Откъде се появява? Според наличните данни — от Каменев и Сталин. Несъмнено е и друго: Ленин е знаел за това предстоящо нововъведение.

Състоялият се на 3 април 1922 г. пленум на ЦК (формиран на XI партиен конгрес) избира в съответствие с исканията на делегатите Политбюро, Оргбюро и Секретариат. На пленума се взема решение да, се създаде длъжността генерален секретар на ЦК на РКП(б). Същия ден за пръв генсек е избран Й. В. Сталин. Така той заема едновременно три високи партийни поста: член на Политбюро, член на Оргбюро и генерален секретар. Пак тогава за секретари са избрани кандидат-членовете на Политбюро Молотов и Куйбишев. Днес историци, философи, всички, които ги вълнува родната история, си задават въпроса, защо именно Сталин, а, не някой друг? Кой е предложил кандидатурата на Сталин? Какво участие е взел Ленин в този акт? Означава ли назначаването на Сталин за генерален секретар, че му се дават особен и пълномощия? Отговорите на тези и на подобните на тях въпроси са пряко свързани не само с историята на партията и на страната след Ленин, но и с генезиса на бъдещите нещастия. И така, да се обърнем към безпристрастните документи.

На пленума присъстват Ленин, Троцки, Зиновиев, Каменев, Сталин, Дзержински, Петровски, Калинин, Ворошилов, Орджоникидзе, Ярославски, Томски, Риков, А. А. Андреев, А. П. Смирнов, Фрунзе, Чубар, Куйбишев, Соколников, Молотов, Коротков. В заседанието участват и кандидат-членовете на ЦК Киров, Кисельов, Кривов, Пятаков, Мануилски, Лебед, Сулимов, Бубнов, Бадаев и членът на Централната контролна комисия (ЦКК) Солц.

Изслушани са информации по няколко въпроса и е взето решение по тях. Първи въпрос: „Конструиране на ЦК“. Относно председателя:

„Потвърждава се единодушно установилият се обичай ЦК да няма председател. Единствени длъжностни лица в ЦК са секретарите;, председател обаче се избира на всяко отделно заседание.“

След това е обсъден въпросът, защо в списъка на членовете на ЦК, избрани от конгреса, има бележки за назначаване на другарите Сталин, Молотов и Куйбишев за секретари? Каменев обяснява (пленумът приема това за сведение), че „той по време на изборите, при пълното одобрение на конгреса, е заявил, че посочването на длъжностите «секретари» в някои бюлетини не бива да притеснява пленума при избора, а е само едно желание на известна част от делегатите“[4]. Това „желание“ произлиза най-напред от Каменев и Зиновиев, а негласно и от Сталин.

Макар че официално конгресът избира само членовете на ЦК, има основания да се предполага, че Каменев доста се е потрудил, за да осигури избирането на бъдещите секретари. Не може да не се види в това (тъй като Каменев е знаел, че ще се разглежда въпросът за новата длъжност генерален секретар) стремеж да се включат в Секретариата определени лица. А казано по-простичко, Каменев искал ръководителят на апарата да бъде „негов“ човек. По онова време отношенията му със Сталин са твърде добри. Бъдещият генерален секретар неведнъж подчертава особеното положение на Каменев, който е заместник на Ленин в Съвета на народните комисари. Тогава той се котира комай по-високо от всеки друг в партийната йерархия. Многобройни косвени свидетелства потвърждават, че Каменев искал новосъздадения пост да заеме Сталин, явно със знанието и желанието на бъдещия генерален секретар. На, Сталин му допада работата в апарата и той разбира по-рано от другите възможностите, които тя открива.

По-нататък в протокола на пленума на ЦК се казва:

„Създават се длъжностите генерален секретар и двама секретари. За генерален секретар се назначава др. Сталин, за секретари — другарите Молотов и Куйбишев.“

В протокола Ленин написва собственоръчно:

„Приема се следното предложение на Ленин:

ЦК възлага на Секретариата строго да определи и да спазва разпределението на часовете за официални приеми и да го публикува, при това да има за правило секретарите да не поемат лично никаква работа освен действително принципно ръководната, да прехвърлят другата работа на помощниците си и на техните секретари.

На др. Сталин се възлага да си подбере заместници и помощници, които да го освободят от работата (с изключение на принципното ръководство) в съветските учреждения.

ЦК възлага на Оргбюро и Политбюро в 2-седмичен срок да представи списък на кандидатите за членове на колегията и заместници в Рабкрина[5], за да може др. Сталин най-късно след един месец да бъде напълно освободен от работа в РКИ[6]…“[7]

На другия ден, 4 април, „Правда“ съобщава:

„За сведение на организациите и членовете на РКП. Избраният от XI конгрес на РКП Централен комитет утвърди. Секретариат на ЦК на РКП в състав: др. Сталин (генерален секретар), др. Молотов и др. Куйбишев.

Секретариатът на ЦК утвърди следния ред за приемане в ЦК — ежедневно от 12–3 часа следобед: в понеделник — Молотов и Куйбишев, във вторник. — Сталин и Молотов, в сряда — Куйбишев и Молотов, в четвъртък — Куйбишев, в петък — Сталин и Молотов, в събота — Сталин и Куйбишев.

Адрес на ЦК: «Воздвиженка», 5.

Секретар на ЦК на РКП Сталин“

На същия пленум е избрано Политбюро в състав от седем, души: Ленин, Троцки, Сталин, Каменев, Зиновиев, Томски и Риков и трима кандидат-членове — Молотов, Калинин, Бухарин.[8] Формирано е и Оргбюро. За поста генерален секретар е предложена една кандидатура (от Каменев). Няма възражения. Така и остава…

За необходимостта от подобряване на работата на ЦК и на Политбюро В. И. Ленин говори на XI конгрес, като обръща особено внимание върху издигането на организационната работа. При това той дава няколко твърде важни препоръки, които, за съжаление, не са взети напълно предвид нито тогава, нито по-късно, при Сталин. Ленин подчертава, че на мнозина отговорни работници комунисти културата им да ръководят е просто мизерна и жалка. А една от методологическите опори на управлението, отбелязва той, е умението да се отдели основната брънка в общата верига на проблемите. Сега, казва Ленин на конгреса, такава главна брънка е подборът на нужните хора.

Веднага след революцията секретарските, техническите функциите възлагат на няколко партийни работници. Ръководи ги Я. М. Свердлов. След смъртта му всички изведнъж усещат колко голяма е загубата. Работата в ЦК е просто залята от текущи въпроси. След VIII конгрес се създава длъжността отговорен секретар; този пост заема Е. Д. Стасова, член на партията от 1898 г. После я сменя Н. Н. Крестински, избран едновременно и за член на Политбюро (заедно с това той изпълнява и задълженията на народен комисар по финансите на РСФСР). След IX партиен конгрес в помощ на Крестински са избрани още двама секретари — Е. А. Преображенски и Л. П. Серебряков. На X конгрес на тяхно място са избрани за секретари В. М. Молотов, В. М. Михайлов и Е. М. Ярославски. Но след смъртта на Свердлов Ленин често бил недоволен от работата на Секретариата: от неговата мудност, от закостенялостта и грешките му. Така например в записката си до В. М. Молотов от 19 ноември 1921 г. той изразява неудовлетворението си от постановлението на Оргбюро, с което се определя отношението на съдебноследствените учреждения към провиненията на комунистите, което е подготвено от Молотов:

„Др. Молотов!

Пренасям този въпрос в Политбюро.

Изобщо неправилно е такива въпроси да се решават от Оргбюро: това е чисто политически, изцяло политически въпрос. И трябва да се реши другояче.“[9]

Може да кажем, че създаването на новия партиен пост е продиктувано от необходимостта да се приведе в ред работата на „щаба“ на ЦК — Секретариата. Но заедно с това ще подчертаем, че постът генсек съвсем не й смятан за главен, ключов, решаващ. Ако това е било така, няма съмнение, че за пръв генерален секретар би бил избран Ленин.

По времето, когато Сталин става генерален секретар, лекарите продължават да настояват Ленин да започне сериозно да се лекува. Именно през април те стигат до извода, че са му необходими продължителна почивка и планински въздух. Решават, че ще бъде полезно да отиде в Кавказ. Ленин се съгласява и дори написва няколко писма до И. С. Уншлихт и до Г. К. Орджоникидзе, който по това време работи в Кавказ. Ето едно от тези писма, изпратено на 9 април 1922 година:

„Др. Серго!

По повод на молбата на Камо и във връзка с нея длъжен съм да прибавя още, че за мене е нужно да се настаня ОТДЕЛНО. Начин на живот на болен. Разговор, дори само трима да сме, почти не понасям (веднъж бяха при мене Каменев и Сталин: ВЛОШАВАНЕ!). Или отделни къщички, или само такава голяма, къща, в която е възможно абсолютно изолиране. Това трябва да бъде взето под внимание. Посещения не бива да има…

Ваш Ленин“[10]

Но уви, лечението се отлага. Ленин продължава да работи. Иска да изчисти работата на апарата на ЦК от закостенялост и бюрократизъм.

В съответствие с Лениновото предложение Политбюро заседава веднъж седмично, а текущата работа трябва да се отмята всекидневно. Секретариатът подготвя материалите за заседанията на Политбюро, организира довеждането на решенията му до изпълнителите, изпълнява поръченията на членовете на Политбюро. Секретариатът не се занимава непосредствено с въпросите на икономиката, отбраната, държавния апарат, просветата. В общия механизъм за управление на партийния апарат той играе в значителна степен техническо-изпълнителска роля. Тъй като основните ведомства се оглавяват от видни болшевики, които не обръщат голямо внимание на техническата страна на работата, взема се решение един от членовете на Политбюро да отговаря за цялата работа на Секретариата, като му се даде рангът генерален секретар. Ще повторя: конкретното предложение за кандидатурата на Сталин, е внесено от Каменев. Той председателства и пленума на ЦК, на който е избран генералният секретар. Има всички основания да се смята, че тези въпроси са били предварително, както днес е прието да се казва, обсъдени с Ленин.

Притежавал ли е Сталин достатъчно данни да заеме този пост? Формално погледнато, да. Ами сами преценете: от 1898 г. е член на партията, от 1912 г. — член на ЦК, влиза в Бюрото на ЦК, член е на Оргбюро и на Политбюро. Единствен от членовете на Политбюро заема два държавни поста — народен комисар по въпросите на националностите и народен комисар на Рабкрина (РКИ). Член е на колегията на ВЧК[11] — ОГПУ[12] от ЦК, член е на Революционния военен съвет на републиката, член е на Съвета по труда и отбраната… Изброявам само някои от длъжностите на Сталин в момента на избирането му за генерален секретар на Централния комитет.

Безспорно всичко това показва, че се признавал приносът му в започналото революционно преустройство на обществото, че Сталин е познавал в определена степен механизма на политическото и държавното управление, че му се отдавала апаратната работа. Докато на мнозина изтъкнати революционери им тежала или, да употребим други думи, не им се нравела административната работа, то слабостта на Сталин към нея била забелязана от мнозина. Най-общо казано, издигането на Сталин на новия пост не е неочаквано. Повечето ръководители са смятали този пост за обикновен по същността си. Така е и било, докато Ленин е жив и здрав. Чисто и просто тогава не се повдига никакъв въпрос за лидер на партията или за вожд на държавата. Лидер има. И лидерът е безспорен — Ленин. За партията и за народа Сталин не става кой знае колко по-известен в новата си роля, както и по-рано е един от многото. Но от тоя момент нататък всички негови положителни и отрицателни качества започват по-релефно да изпъкват.

Ще минат десетилетия, преди някой да може достатъчно пълно да опише характера на Сталин. Този човек съумява да скрие чувствата си много дълбоко. Дори и гнева му малцина виждат. Способен е да взема спокойно най-жестоки решения. След време неговото обкръжение ще разтълкува това като проява на висша мъдрост и прозорливост. Та всички ли могат да запазват спокойствие сред непрестанната бъркотия в тоя свят? Милосърдието е нещо непознато за Сталин. А синовната обич, любовта към деца и внуци? Едва ли. От внуците си вижда няколко пъти само децата на дъщеря си Светлана, а също и момчето и момичето на Яков, първородния си син. В личния си живот е самотен. Само работа, работа, работа… Решения, съвещания, указания, изказвания…

За Сталин светът наоколо е само бял или черен. Всички цветове на дъгата от безкрайно богатия свят са натикани в една-единствена схема: това, което не съответства на „линията“, е враждебно. Полутонове и нюанси не признава; Обича всъщност бинарната логика, обикалянето около две категории: „Да“ и „Не“. Категоричност и еднозначност. Но нали животът е неизмеримо по-богат: между доброто и злото има многобройни вълнуващи неопределености, мъглявости, преливания, игра на багри… За Сталин такива неща не съществуват. Категоричен, телеграмен стил на писане, на изказване, на докладване, На мнозина това се харесва още тогава: човек на делото, човек на дълга. Никакви сантименталности. Омразна му е думата „хуманизъм“. Но за това и за много други неща никой по онова време още нищо не знае… В ЦК обаче всички виждат: за Сталин няма нищо по-важно от партийната дисциплина, партийния дълг и генералната линия на Руската комунистическа партия (болшевики).

В периода 1922 г. — началото на 1923 г., докато болестта не го лишава окончателно от възможността да пише и да диктува, Ленин изпраща на Сталин няколко десетки записки, проекти на документи, писма. От тях се вижда, че е озадачен от организационното и политическото решаване на редица въпроси. Съвсем не е случайност, че само девет (!) месеца след избирането на Сталин на поста генсек Ленин стига до извода, че изборът е несполучлив и че Сталин трябва да бъде преместен на друг пост. В това го убеждават редица прибързани крачки на Сталин като генерален секретар.

Така например погрешно е решението на Сталин да бъде подкрепено предложението на Соколников и Бухарин за отменяне на държавния монопол върху външната търговия. В своята записка до Сталин Ленин е категоричен:

„Др. Сталин! Предлагам… чрез допитване до членовете на Политбюро да се издаде директивата: «ЦК потвърждава монопола върху външната търговия и постановява да се прекрати навсякъде разработката и подготовката на въпроса за сливането на ВСНХ[13] с НКВТ[14]». Секретно да се подпише от всички народни комисари и оригиналът да се върне на Сталин, копия да не се правят.

15.V.

Ленин“[15]

През септември, когато Ленин се повъзстановява след първия тежък пристъп, Сталин излиза с идеята за „автономизация“, тоест за обединяване на националните републики в състава на Руската съветска федеративна социалистическа република. Фактически тази линия би довела до създаването не на Съюз на съветските социалистически републики, а на Руска съветска социалистическа република, в която другите национални формации ще влязат като автономни. Сталин успява да прокара предложението си чрез комисията на ЦК, която се занимава с този въпрос. Ленин незабавно реагира в писмото си до Каменев, адресирано и до членовете на Политбюро:

„Др. Каменев! Вие сигурно, сте получили вече от Сталин резолюцията на неговата комисия за влизането на независимите републики в РСФСР.

Според мене въпросът е архиважен. Сталин е склонен малко да избързва. Трябва Вие (Вие някога имахте намерение да се заемете с това и дори се занимавахте малко) хубавичко да помислите; Зиновиев също…“[16]

Едва ли някой друг е така често при Ленин в Горки по време на болестта му, както Сталин. Понякога Владимир Илич сам го кани, желаейки да получи информация за текущите въпроси, но често пъти генералният секретар идва по своя инициатива. По време на многобройните разговори Ленин го разпитва подробно за работата на апарата и как се изпълняват решенията на ЦК, интересува се за здравето на болнавите Дзержински, Цюрупа и други партийни другари. Известно е например, че Ленин проявява внимание и към здравето на Сталин, за което разговарял предварително по телефона с лекаря му.

След прибързаните стъпки на Сталин за прокарване на идеята за „автономизация“ Ленин кани на 26 септември генералния секретар в Горки и разговаря около три часа с него.[17] Владимир Илич подчертава, че, обединяването на съветските републики е извънредно важен въпрос, който не допуска припряност при решаването му. Той предлага принципно нова основа за създаване на съюзната държава: доброволно обединяване на независимите републики, включително и на РСФСР, в Съюз на съветските социалистически републики, като всяка от тях запазва пълното си равноправие. Публично Сталин никога не опори с Ленин, обикновено приема аргументите му. Макар че, ако се съди по някои източници от 20-те години, характеризира позицията на Ленин по националния въпрос като „либерална“[18].

Честите разговори на вожда с генералния секретар не са просто начин за получаване на информация, както и за предаване на съвети и предложения от страна на болния лидер, но едновременно и цял квалификационен курс за ръководителя на апарата на ЦК, за овладяване на този апарат. Струва ми се, че по време на тези многобройни срещи и разговори със Сталин Ленин успява добре да разбере неговите силни и слаби страни. Затова оценките и предложенията му относно генсека, направени в края на 1922 — началото на 1923 г., са резултат На дълбок анализ и размисъл. Националният въпрос и опитите на Сталин да го реши по свой начин разкриват за Ленин не само някои нови политически черти на тази личност, но и преди всичко нравствените му черти. В записките си „Към въпроса за националностите или за «автономизацията»“. Ленин окачествява Сталиновата идея за „автономизация“ като отстъпление от принципите на пролетарския интернационализъм. Сякаш резюмирайки, той обобщава политическите и нравствените характеристики на генералния секретар:

„Мисля, че тук изиграха фатална роля прибързаността и администраторското увлечение на Сталин, а също така и озлоблението му срещу прословутия «социалнационализъм». Изобщо озлобяването играе обикновено най-лошата роля в политиката.“[19]

В това отношение си изпатил и Орджоникидзе: за „налитане на бой“ по време на отиването му с една комисия в Кавказ, По поръчение на Политбюро Орджоникидзе отива там начело на комисията, за да уреди конфликта, възникнал в ръководството на грузинската комунистическа партия. Той не само че не се справя с поръчението, но при изясняване на ситуацията удря Мдивани — един от членовете на ЦК на грузинската комунистическа партия. Ленин недвусмислено пише, че „с никаква провокация, дори с никакво оскърбление не може да бъде оправдан този руски юмрук и че др. Дзержински е непоправимо виновен, задето се е отнесъл лекомислено към този юмрук“[20]. В този конфликт Сталин не взема принципно становище, което дава повод на Ленин публично да отбележи у генсека не само „привързаност и администраторско увлечение“, но което е особено важно, да види у него „озлобление“ при решаването на политически въпроси.

Ленин няколко пъти се връща към този случай, за което свидетелства „дневникът на дежурните секретари на В. И. Ленин“, в който Л. А. Фотиева е записала, че Владимир Илич наредил да му представят допълнителни материали за „инцидента“. Сталин отговаря отрицателно, позовавайки се на необходимостта болният да бъде предпазен от ненужни вълнения. Но Ленин е упорит. Пет дни преди болестта му отново да се изостри, в резултат на което си загубва говора, на 5 март 1923 г., Ленин диктува по телефона писмо до Троцки:

„Уважаеми др. Троцки!

Много Ви моля да поемете защитата на грузинското дело пред ЦК на партията. Това дело се намирах сега под «преследването» на Сталин и Дзержински и аз не мога да разчитам на безпристрастието им. Дори точно обратното.“[21]

Същия ден Ленин диктува още едно писмо. Този път до Сталин. На пръв поглед писмото има личен характер. Но само външно. Предисторията му е следната: през декември 1922 г. Ленин диктува на Н. К. Крупска редица важни за съдбините на партията писма. След една от тези диктовки, най-вероятно на писмото до Троцки по въпроса за монопола върху външната търговия, през нощта срещу 23 декември здравословното състояние на Владимир Илич се влошава — парализират се дясната му ръка и десният крак. Докладват за това на Членовете на Политбюро. На другия ден Сталин най-грубо и безцеремонно скастря по телефона Надежда Константиновна за „нарушаване режима на болния вожд“. Това е направено крайно нетактично, грубо. Потресена от безцеремонността на генсека, Надежда Константиновна Крупска още същия ден пише писмо до Каменев:

„Лев Борисович, по повод на критичното писмо, което написах под диктовката на Влад. Илич с разрешение на лекарите, Сталин си позволи вчера по отношение на мене най-грубо оскърбление. Аз не съм в партията от вчера. През всичките 30 години не съм чула нито от един партиен другар ни една груба дума, интересите на партията и на Илич са ми не по-малко скъпи, отколкото на Сталин. Сега ми е нужно максимум самообладание. За какво може и за какво не може да се говори с Илич, знам по-добре от всеки лекар, тъй като знам какво го вълнува, какво не, и във всеки случай по-добре от Сталин.“

Н. К. Крупска моли да бъде предпазена „от грубата намеса в личния живот, от недостойно хокане и заплахи“.

„В единодушното решение на Контролната комисия — пише по-нататък; Крупска, — с която си позволява да ме заплашва Сталин, аз не се съмнявам, но нямам нито сили, нито време, които бих могла да пропилея за тази глупава свада. Аз също съм жив човек и нервите ми са опънати до крайност.

Н. Крупска“[22]

В съответствие с решението на Политбюро Сталин „предпазвал“ вожда от вълнения. Но може да се предположи, че изолирането на Ленин от източниците за информация, ограничаването на влиянието му върху работите в партията влизат в плановете на Сталин за укрепване на собственото му положение в периода на Лениновото боледуване.

Каменев запознава Сталин с писмото на Крупска. Без никакви възражения Сталин написва писмо до Надежда Константиновна, с което й се извинява, обяснявайки поведението си изключително с грижите си за Илич. Трудно е да се прецени доколко искрен е генсекът. Защото изповядва моралните норми изключително прагматично: ако му е изгодно, готов е да наруши всякакви норми. Така или иначе, за това, че Сталин е оскърбил най-грубо жена му, Ленин научава от Надежда Константиновна едва след повече от два месеца — на 5 март 1923 г. В тази постъпка, на генералния секретар вождът вижда не само лична обида, а нещо повече. Скоро след разговора с жена си Ленин извиква М. А. Володичев, диктува му писмо до Троцки във връзка с предстоящото обсъждане на „грузинския въпрос“ на пленума на ЦК на РКП(б), моли писмото му да бъде предадено по телефона и колкото е възможно по-скоро да му се съобщи отговорът, а след това диктува писмо до И. В. Сталин. Ето съдържанието му:

„Уважаеми др. Сталин!

Вие сте имали, грубостта да извикате жена ми на телефона и да я наругаете! Макар тя да е изразила пред Вас съгласието си да забрави казаното, все пак този факт е станал известен пак чрез нея на Зиновиев и Каменев. Аз нямам намерение да забравям така лесно онова, което е извършено против мене, а не ще и дума, че извършеното против жена ми аз считам за извършено и против мене. Ето защо Ви моля да прецените съгласен ли сте да вземете назад думите си и да се извините. Или предпочитате да скъсаме отношенията между нас.

С уважение Ленин. 5 март 23-а година“[23]

Ленин е рязък. Никой в партията още не знае, че през декември 1922 г. — януари 1923 г. той е написал „Писмо до конгреса“, където дава оценки на личните качества на ръководните дейци на партията и предлага Сталин да бъде преместен от поста генерален секретар. Ето защо с писмото си до Сталин от 5 март той само допълва политическата и нравствената картина на своето отношение към него. Ленин окончателно идва до извода, че моралната непълноценност на Сталин — нежелателна, но търпяна по принуда във всекидневието между обикновените партийни членове — е абсолютно недопустима за един ръководител, пророчески съзира в нравствените аномалии на Сталиновия характер опасност за политиката, за цялостната работа на партийното ръководство. За съжаление, в последвалите дълги години моралните характеристики в сравнение с класовите и с политическите изобщо загубват значението си.

Но това не е всичко. На другия ден Ленин диктува последния в живота си документ, в който фигурира името на Сталин:

„До др.др. Мдивани, Махарадзе и др. Копия до др.др. Троцки и Каменев

Уважаеми другари!

От цялата си душа следя вашето дело. Възмутен съм от грубостта на Орджоникидзе и снизходителността на Сталин и Дзержински. Готвя за вас записки и реч.

С уважение Ленин. 6-и март 23-а г.“[24]

Но за голямо наше огорчение Ленин не подготвя нито записки, нито реч. След четири дни нов удар го лишава от възможността не само да пише, но и да диктува. Има обаче всички основания да се предполага, за това говорят последните три записки, продиктувани от Ленин на 5 и 6 март, че действията на Сталин във връзка с „грузинския инцидент“ още повече го убеждават във верността на изводите му; направени в „Писмо до конгреса“. Никак не му е било леко, когато се убеждава с голямо разочарование, че изборът, направен от ЦК в началото на април 1922 г. (при голямата активност на Каменев и очевидно явната заинтересуваност на самия Сталин), се оказва крайно погрешен. Сгрешили са тогава всички, включително и той. Но има все пак възможност грешката да бъде поправена. Не бива да се допуска начело на апарата на ЦК да бъде дълбоко безнравствен човек, потенциално опасен за делото на партията. Щом Сталин е способен да бъде груб, двуличен и озлобен спрямо най-близките на Ленин, то какъв ще бъде с другите? Може би това е причина здравословното състояние на Ленин да се влоши рязко тъкмо в тази първа десетдневка от март? Нямам основания да твърдя категорично, че „грузинският инцидент“ или конфликтът със Сталин ускоряват фаталното протичане на болестта, но това драматично стечение на обстоятелствата именно в тези мартенски дни ме кара да мисля, че сигурно е така. Моралният стрес на Ленин при неговото мъчително състояние ускорява трагичния удар.

Тук остава да се прибави само, че идеите в областта на националните отношения, за които се бори Ленин, са осъществени. Сталиновата идея за „автономизация“ е отхвърлена. На I конгрес на съветите, открит на 30 декември 1922 г., е провъзгласено образуването на Съюза на съветските социалистически републики. С доклад, в чиято основа са идеите от писмото на В. И. Ленин „Към въпроса за националностите или за «автономизацията»“, излиза Сталин. (Макар че Лениновото писмо не вижда бял свят почти трийсет и четири години!) В доклада, както и в Декларацията за образуването на СССР, която оповестява генералният секретар на ЦК на РКП(б), централна идея е мисълта за пролетарския интернационализъм, за привързаността на всички националности в Съюза към дружеските отношения, класовата солидарност и верността спрямо революционните идеали. „На сегашния етап — повтаря той Лениновите идеи, но без да споменава, че са идеи на вожда — голямата задача на новия съюз се състои в ликвидирането на фактическото неравенство между нациите, наследено от миналото.“

Ленин е болен, но успява с изключителната си настойчивост да отстои най-вярното решение на националния въпрос в такава огромна страна, родина на повече от сто националности. Едва ли Сталин е искал друго решение; просто не са му достигали прозорливост, теоретична подготовка и мъдрост в подхода към този толкова сложен въпрос.

В чужбина мнозина от биографите на Сталин, например А. Авторханов, направо стигат до заключението, че Сталин е виновен за кончината на Ленин. Приблизително така смята и Троцки, твърдейки в мемоарите си, че само болестта „е попречила на Ленин да разгроми политически Сталин“, че своеволията на генсека често карали болния вожд да се нервира, в резултат на което болестта започва да прогресира. Аз не разполагам с конкретни данни за намерението на Ленин „да разгроми“ генералния секретар. Но не се и съмнявам, че ако Ленин е бил жив, волята му е щяла да бъде безусловно изпълнена. Фактът, че само девет месеца след 3 април 1922 г., когато Сталин е избран на този пост, а именно на 4 януари 1923 г., Ленин стига до окончателния извод за необходимостта от „преместването“ му от този пост, говори много. В този смисъл Лениновото „Писмо до конгреса“, известно заедно с други последни негови статии и писма като „Завещанието“ на Ленин, има възлово, методологично значение за разкриването на политическия и нравствения образ на Й. В. Сталин.

[1] XI съезд Российской коммунистической партии (большевиков). Стенографический отчет. М., 1922, с. 47, 49, 51, 52. ↑

[2] XI съезд Российской коммунистической партии (большевиков), Стенографический, отчет. М., 1922, с.69-70. ↑

[3] ЦПА ИМЛ, ф.17, оп.2, д.29. ↑

[4] ЦПА ИМЛ, ф.17, оп.2, д.781, л.1-2. ↑

[5] Рабкрин — Работническо-селска инспекция (1920–1934 г.). — Б.пр. ↑

[6] РКИ — друго съкращение на Работническо-селската инспекция. — Б.пр. ↑

[7] ЦПА ИМЛ, ф.17, оп.2, д.78, л.1-9. ↑

[8] ЦПА ИМЛ, ф.17, оп.2; д.78, л.2-9. ↑

[9] Ленин, В. И. Събр.съч. Т.44, с.236. ↑

[10] Ленинский сборник. Т.XXXVII, с.359-360. ↑

[11] ВЧК — Общоруска извънредна комисия по борбата с контрареволюцията и саботажа (1917–1922 г.). — Б.пр. ↑

[12] ОГПУ — Обединено държавно политическо управление при Съвета на Народните комисари на СССР (1922–1934 г.). Б.пр. ↑

[13] ВСНХ — Общоруски съвет за народното стопанство (1917–1932 г.). — Б.пр. ↑

[14] НКВТ — Народен комисариат на външната търговия на СССР — Б.пр. ↑

[15] Ленин, В. И. Събр.съч. Т.45, с.189. ↑

[16] Пак там, с.213. ↑

[17] ЦПА ИМЛ, ф.4, on. I, д.142, л.126; В. И. Ленин. Биографическая хроника. Т.12, с.388. ↑

[18] Adam. B. Ulam. Stalin. The Man and his Era NV, 1973, p.213, 214. ↑

[19] Ленин, В. И. Събр.съч. Т.45, с.357. ↑

[20] Ленин, В. И. Събр.съч. Т.45, с.358. ↑

[21] Пак там, Т.54, с.330. ↑

[22] Вж. Ленин, В. И. Събр.съч. Т.54, с.680-681. ↑

[23] Ленин, В. И. Събр.съч. Т.54, с.3-30–331. ↑

[24] Пак там, с.331. ↑

„ПИСМО ДО КОНГРЕСА“

Тънка, невидима линия отделя живота от смъртта. Тя може да бъде премината само в една посока. Обратен път няма. Внезапното и силно влошаване на общото му състояние, настъпило през нощта срещу 23 декември 1922 г., напомня безмилостно на Ленин, че идеите могат да бъдат вечни, но човекът е смъртен.

Застанал пред съдбовната черта, той проявява поразително човешко и политическо мъжество. Още сутринта на 23 декември Ленин моли лекарите да му разрешат (само за пет минути!) да издиктува няколко реда, защото го „вълнува един въпрос“. Той е упорит. Той моли. Той изисква. Разрешено му е. Ленин започва да диктува своето забележително „Писмо до конгреса“. Едно несравнимо мъжество на мисълта.

В минутите, когато никой не е уверен, че пристъпът няма да се възобнови, че няма да последва нов удар, Ленин мисли за бъдещето. Може би си е спомнил за Дидро, който в писмото си до Фалконе[1] написва: „За себе си Вие може би започвате, но само за другите завършвате.“ Да, великият Ленин завършва делото на своя живот за другите. Неговото писмо е философско напътствие и едновременно с това предупреждение. Усеща опасността. Предвижда, че който се опита да види себе си епицентър на битието, може да погуби делото, на което той, отиващият си, е посветил целия си живот.

Отиват си хората — изчезват и безбрежните светове. За какво е мислел геният, готвейки се да диктува последните си безсмъртни статии и писма? Дали не за това, че въпреки очакванията и прогнозите Октомврийският пожар не се прехвърля още в другите европейски страни, няма и „революционен пробив на изток“? И сега Русия, след като не е станала детонатор на световна революция, ще трябва да се стабилизира, да се защити в националните си граници? А може би за това, че едва сега, когато болшевиките държат вече властта в ръцете си, зейва пред тях с цялата си гигантска сложност бездна от невиждано трудни проблеми? Може би и за това е мислел. А защо не и за друго? Че животът е жесток, като го е спрял още в самото начало на пътя към изграждането на новото общество. Или си е спомнил думите на патриарха на руските социалдемократи Плеханов, с които се бил обърнал веднъж към него:

„В твоето ново дочувам гласа на старото!“ — „Защо?“ — „Времето на плебейската революция не е дошло.“[2]

Да, отпадна от революцията Плеханов, отпадна… Но ще остане, изглежда, в историята на научния социализъм редом с Кауцки, Лафарг, Гед, Бебел, Либкнехт… Завинаги ще остане. А може би и с Херцен. Апропо, Херцен… Как чудесно го е казал онова за новото и старото:

„Новото трябва да се гради с пот на челото, а старото само продължава да съществува и здраво се държи на патериците на навика. Новото трябва да се проучва, то изисква вътрешен труд, пожертвователност; старото се приема без анализ, то е готово — свещена истина в очите на хората; на новото те гледат с недоверие, защото чертите му са юношески, а с извехтелите черти на старото така са привикнали, че им се струват вечни.“[3] Как само е казано! Какво пиршество на мисълта!

А може да му е дошло наум за Мартов. Нали навремето в странство се говорело за „тройката“ Ленин, Потресов, Мартов… Зад убийствено скучните речи на Мартов прозира остър, дори изтънчен ум, способен да „разчлени“ всичко казано от противника и да използва абсолютно всяка грешчица и всяко най-нищожно отклонение от възприетата линия. Певец на философския импресионизъм, той изпитва удоволствие от безкрайните промени на възгледите си, на колебанията и съмненията си. Това е един от случаите, когато изтънчеността на личната култура не се опира на здрави социални и светогледни основи. Вероятно за съюз с Мартов Ленин мисли за последен път през юни 1917 г. Но Мартов, вечно гравитиращ надясно, както пише Луначарски, „сам реши съдбата си: да не бъде признат нито от едните, нито от другите и вечно да живурка като повече или по-малко хаплив, повече или по-малко благороден, но винаги безсилен опозиционер“[4]. Така и си остана този блестящ марксист в опашката на революцията! Преди почти две години на едно заседание на ЦК в дългия списък на въпросите, подлежащи на обсъждане, Ленин вижда и такъв:

„10. Писмо на ЦК на РСДРП до Съвета на народните комисари за разрешаване на Мартов и Абрамов да заминат за чужбина…

Реши се: ходатайството на ЦК на РСДРП да бъде удовлетворено.“[5] Мартов избяга в чужди земи. Изглежда, Троцки е прав, когато през април 1922 г. дава в осмия том на съчиненията си, наречен „Политически силуети“, точна и убийствена характеристика на Мартов. Както винаги категорично, ала не без интелектуално изящество Троцки пише:

„Мартов е несъмнено една от най-трагичните фигури в революционното движение. Даровит писател, изобретателен политик, проницателен ум, минал през марксистката школа, Мартов въпреки това ще влезе в историята на работническата революция с огромен минус. На мисълта му не достигаше мъжество, на проницателността му липсваше воля… Това го погуби… Лишена от волева пружина, мисълта на Мартов насочваше цялата сила на своя анализ неизменно към една и съща цел — да оправдае теоретично линията на най-малкото съпротивление. Надали има и надали някога ще има друг социалистически политик, който с такъв талант би експлоатирал марксизма за оправдаване на отклоненията си от него и на явните си измени спрямо него. В това отношение Мартов може да бъде наречен без каквато и да било ирония виртуоз… Необикновената му, чисто котешка способност да се вкопчва със зъби и с нокти — воля в безволието, упоритост в нерешителността — му позволяваше с месеци и с години да се държи отгоре и в най-противоречивите и безизходни положения.“[6] Сурова, но всъщност справедлива оценка…

Революцията няма само заден двор, има и авангард, предна линия, има „щаб“. Сега за него става дума. Ленин стои пред фаталния праг, всеки момент може да го прекрачи, а оттам връщане няма. А в ЦК и в Политбюро положението е тревожно. Нужни са промени. Нужно е единство. Нужно е в работата на ЦК да се укрепват демократичните принципи. Уважават мнението му. Той трябва да го каже. Ленин още един път настоява да му се разреши да диктува. Планът му е грандиозен. Той не само има намерение да посочи пътищата за укрепване на ръководството на партията, но и да изложи своето виждане за пътищата за изграждане на социалистическото общество.

Съдбата на последните Ленинови трудове е драматична. Значителна част от тях е скрита от партията, обвита в савана на Сталиновата тайна. Изключително съдържателните трудове „Относно даването на законодателни функции на Госплана[7]“, „Към въпроса за националностите или за «автономизацията»“, „Писмо до конгреса“ и някои други Ленинови записки виждат бял свят едва след 1956 г., след XX конгрес на партията. А статията „Как трябва да реорганизираме Рабкрина (Предложения към XII конгрес на партията)“ искат отначало да я отпечатат само в един екземпляр, за да я покажат на Ленин. Но и след като я публикуват (със съкращения), Политбюро и Оргбюро изпращат специално писмо в губернските партийни комитети, в което се казва, че това са страници от дневника на болния Ленин, на когото е разрешено да пише поради непоносимостта му към умствено бездействие… Това нетактично писмо подписват на 27 януари 1923 г. Андреев, Бухарин, Куйбишев, Молотов, Риков, Сталин, Томски и Троцки.

Лениновите търсения, основани върху осъзнаването на опасностите от авторитаризма, са неразбираеми за Сталин, а и не само за него. В интелектуално отношение Ленин е извисен толкова много над съратниците си, че доста често гласът му сякаш не достига до съзнанието им. Той върви далече напред. Съратниците му явно не могат да догонват мислите му, не оценяват напълно пророческото му озарение.

Главната идея във всичките му последни трудове е дълбоко оптимистична: социализмът в Русия има бъдеще. Всички кардинални въпроси — индустриализацията, преустройството на селското стопанство на доброволни кооперативни начала, превръщането на културата във всенародно достояние, въпросите по създаването на държавния механизъм за управление — се разглеждат при задължителното условие, че ще бъде осъществено истинско народовластие, че непременно ще се демократизират всички страни на обществения живот. Очертанията на плана за създаване на ново общество изискват и нови хора, способни да се борят за реализирането му. В момента за Ленин това е главното.

Внимателното изучаване на последните му писма, бележки и статии дава основание да кажем, че той по-рано от другите вижда опасността от авторитарния режим на управление. Разсъждавайки за изворите на цезаризма, А. Грамши веднъж изказва интересната мисъл, че когато две борещи се една против друга сили се изтощят взаимно, може да се намери трета сила, която да подчини съперничещите си страни.[8] Но струва ми се, че тук сигурно става дума не само и не толкова за конкретни групировки на хора, колкото за основните социални сили в страната. Те са представени от работническата класа, селячеството и партията, а още по-точно, както казва Ленин, „от грамадния, несподелян с никого авторитет на оня съвсем тънък слой, който може да бъде наречен старата партийна гвардия“[9]. Социализмът би могло да се гради само въз основа на предложения от Ленин изключително мъдър социален компромис — новата икономическа политика и постепенното доброволно коопериране на селото. Всеки друг път ще води към сблъсък със селото, към ерозиране на свободата и установяване на тоталитарни методи на управление. А за тоталитаризма винаги са нужни цезари. Сталин, както и някои други лидери от обкръжението на Ленин, не може да разбере Лениновите думи, че нашата партия е „малка група в сравнение с цялото население на страната“[10], че новата икономическа политика става главно условие за пътя към социализъм.

Болшевиките са продукт на градския пролетариат. Съюзът им със селячеството, макар тогава все още да не е бил равноправен, трябвало да се опира на възможността селянинът да владее земята и свободно да търгува. Да приближи селянина към социализма, както пророчески е видял Ленин, може само доброволното коопериране, а да се спои здраво съюзът между двете сили е възможно само с помощта на новата икономическа политика. Дори в „съвсем тънкия“ слой на партията не всички разбират дълбочината на замислите на вожда и размера на опасностите, с които народът може да се сблъска, ако тръгне по какъвто и да е друг път. А другият път не можел без насилие, без авторитарен режим и цезарство. За нещастие, така и става.

Тъй като е много болен, Ленин бърза. Съдбата може и да не му даде време да помисли за бъдещето.

Макар и само веднъж, като че ли блясва лъч на надежда: та нали все пак през есента на 1922 г. Ленин успява да се върне към активна дейност! Може би той ще победи болестта?!

Бухарин си спомня какво щастие е за околните да видят Ленин отново в строя. „Сърцето ни замираше, когато Илич излезе на трибуната: всички видяхме колко усилия му струваше на Илич това изказване. И ето че свърши. Изтичах при него, прегърнах го под полушубката: той беше целият мокър от умора — ризата му беше съвсем овлажняла, от челото му се стичаха капки пот, очите му веднага хлътнаха, но блестяха с радостни пламъчета: в тях крещеше животът, в тях пееше песен за труда могъщата душа на Илич!

С неописуема радост и със сълзи в очите (Ленин се е изказал пред IV конгрес на Коминтерна на 13 ноември 1922 г. — б.а.) до Илич притича Цеткин и почна да целува ръцете на Старика. Смутен, потресен, Илич пък взе да целува несръчно ръката на Клара. А никой, никой не знаеше, че болестта е разяла вече мозъка на Илич, че е близък ужасният, трагичният му край…“[11]

Изглежда, Ленин предусеща това. И ето защо настоява, моли. Сутринта на 24 декември Сталин, Каменев и Бухарин обсъждат ситуацията: нямат право да накарат вожда да мълчи. Но са нужни предпазливост, предвидливост, максимално спокойствие. Взема се решение:

„1. На Владимир Илич се предоставя правото да диктува ежедневно по 5–10 минути, но това не трябва да бъде кореспонденция и на тези записки Владимир Илич не трябва да чака отговор. Свижданията се забраняват.

2. Нито приятелите, нито близките му не бива да съобщават на Владимир Илич нищо от политическия живот, за да не му се дава материал за размишления и вълнения.“

По време на болестта му при него има дежурни секретарки. Той диктува записки до Политбюро, моли да предадат едно или друго по телефона на някого от сътрудниците му, иска от тях различни данни, материали, документи. Обикновено се редуват да дежурят Н. С. Алилуева (жената на Сталин), М. А. Володичева, М. И. Глясер, Ш. М. Манучарянц, Л. А. Фотиева, С. А. Флаксерман. На 23 декември, когато Ленин започва да диктува „Писмо до конгреса“, дежури М. А. Володичева. Записаното от нея в дневника е лаконично:

„В продължение на 4 минути диктува. Чувстваше се зле. Дойдоха лекарите. Преди да започне да диктува, каза: «Искам да продиктувам писмо до конгреса. Запишете!» Диктуваше бързо, но болестното му състояние се чувстваше.“[12]

Вперил поглед през прозореца към покритите със сняг дървета в далечината, Ленин произнася: „Писмо до конгреса“…

Нали през април идната, 1923 година, трябва да се състои редовният XII конгрес на партията. Ако не се вдигне от леглото до започването му, нека писмото му да бъде прочетено на делегатите… Фразите са избистрени, обмислени, отдавна премерени.

„Бих ви посъветвал настойчиво на този конгрес да предприемете редица промени в нашия политически строй.“

Ще се отклоним за малко. Ленин е категоричен: „редица промени в нашия политически строй“. При първо четене мисълта ни „се препъва“ — тук става дума за изменения в „политическия строй“… Но след няколко реда читателят започва да разбира, че Ленин води разговор-призив за най-същественото: за демокрацията в партията, народовластието в обществото, пътищата за постигането им. Великият мислител е прозрял, че демократизмът е най-важният лост, средството, начинът за съществуването на новия строй. Но нека продължим с „Писмо до конгреса“:

„Иска ми се да споделя с вас съображенията, които смятам за най-важни.

На първо място аз поставям увеличаването на броя на членовете на ЦК до няколко десетки или до сто. Струва ми се, че нашият Централен комитет го заплашват големи опасности, в случай че развоят на събитията не е напълно благоприятен за нас (а на това не можем да разчитаме), ако не предприемем такава реформа…

Струва ми се, че 50–100 членове на ЦК нашата партия е в правото си да иска от работническата класа и може да ги получи от нея без прекомерно напрягане на силите си.

Такава реформа значително би увеличила устойчивостта на нашата партия и би я облекчила в борбата сред враждебните държави, която, по мое мнение, може и сигурно силно ще се изостри в близките години. Струва ми се, че благодарение на тази мярка устойчивостта на нашата партия би спечелила хиляди пъти.

23.XII.22 г. Ленин

Записано от М. В.“[13]

Замисълът на Ленин е с историческо значение: да се предприемат „редица промени в нашия политически строй“. Както вече споменахме, главната същност на тези промени е да се осигури истинско демократизиране във всички области на живота на партията и на държавата. Първата крачка по този път е по-широко да бъде представена в „щаба“ на партията главната сила на революцията — работниците. Нужно е съставът на ЦК да се увеличи 2–3 пъти. По-широко представителство, по-цялостно обновление, по-близо до масите, по-малка възможност за прекомерно влияние на конфликтите между малките групи върху съдбините на цялата партия. И още: Ленин предупреждава, че в близкото, очертаващото се вече бъдеще международната обстановка ще се изостри. Трябва да се бърза! Тук му е мястото да кажа, че дори такива изтъкнати партийни дейци като Бухарин не разбират това предупреждение и по-късно се противопоставят на твърде ускореното изграждане на социализма. Колко далече напред вижда Ленин, а нали уж е гледал само върхарите на руските брези!

Струва ми се, когато оценяваме гениалността на Ленин, не бива да забравяме, че често, твърде често той не е разбиран изцяло от съратниците си. Или ако е разбиран, не е напълно поддържан. Да си припомним октомври 1917 г., Брест-Литовск, стратегията на НЕП-а, предложението за разширяване на Централния комитет за сметка на работниците… Но това, изглежда, не е вина на Лениновото обкръжение, а негова беда. Това, което вижда Ленин, не виждат неговите съратници. За последен път той няма да бъде разбран и поддържан и след смъртта му: много от неговите страшни предупреждения ще бъдат недооценени. Това ще струва извънредно скъпо и на партията, и на народа. По-рано, дори когато Ленин е малцинство, силата на аргументите му, страстността и волята му са достатъчни да поведе след себе си по верния път целия революционен керван. Сега не е между живите. Никога не ще научи, че последната му воля по отношение на Сталин няма да бъде изпълнена.

Но да се върнем към „Писмото“.

24 декември 1922 година:

„Гледам на устойчивостта като на гаранция против разкол в най-близко време и съм с намерение да разгледам тук редица съображения от чисто лично естество.

Мисля, че основното във въпроса за устойчивостта от тая гледна точка са такива членове на ЦК като Сталин и Троцки. Отношенията между тях, според мене, съставят по-голямата половина от опасността за разкол, който може да бъде избягнат и за чието избягване, по мое мнение, може да послужи впрочем и увеличаването на броя на членовете на ЦК до 50, до 100 души.“

И досега някои изследователи недооценяват политическия авторитет на Троцки по онова време. „По-голямата половина от опасността“ — това са отношенията между Сталин и Троцки. Ленин вижда, че Троцки е по-популярен от генералния секретар, но вече се е убедил какви остри нокти има Сталин. Обтегнатите отношения между тези централни в момента фигури заплашват да се разразят в конфликт, който може да разцепи партията.

„Др. Сталин, след като стана генерален секретар, съсредоточи в ръцете си необятна власт и аз не съм уверен ще съумее ли той винаги достатъчно внимателно да си служи с тази власт.“[14]

В какво се състои „всеобхватната власт“ на генсека? Върху плещите му ляга решаването на всички текущи въпроси, често пъти жизненоважни за партията. Но главното, в което се проявява тази власт, е подборът, издигането на партийните кадри в центъра и в местните партийни организации. Хиляди партийни работници… Отначало политическите възможности, свързани с разпределението на нужните партийни кадри, не са забелязани от всички. Наред с другото Сталин отъждествява апарата с партията и в много случаи това вече се забелязва. Ленин го вижда по-рано от другите.

„От друга страна, др. Троцки, както го доказа вече борбата му против ЦК във връзка с въпроса за НКПС[15], се отличава не само със забележителни способности. Лично той вероятно е най-способният човек в сегашния ЦК, но и прекалено самоуверен и прекомерно се увлича по чисто административната страна на работата.“[16]

Възможно е, преди да произнесе следващата фраза, Ленин да се е позамислил: „Да беше по-твърд у тоя човек революционният живец, би излязло от него голям ръководител от руски мащаб!“ Усмихвайки се вътрешно, Ленин сигурно си е спомнил доклада на Троцки за Червената армия на последния конгрес. Завършвайки вече своя анализ, Троцки, вместо да направи обобщаващи изводи относно пътищата за подобряване на изграждането на армията, започва да говори за „елементарното военно-културно възпитание на войниците“. Сред всеобщото оживление в залата Троцки се провиква: „Дайте да направим така, че войниците да нямат въшки. Това е огромна, извънредно важна задача на възпитанието, защото тук е нужно с упоритост, неуморност, твърдост, с пример, с многократно повторение да се освободят масите от нечистоплътността, в която са израснали и която се е загнездила в тях. А нали войникът с въшки не е войник, а половин войник… Ами неграмотността? Та тя е духовна въшливост. Ние трябва да я ликвидираме, вероятно до 1 май, а после да продължим тази работа с неотслабващо напрежение.“[17] На Ленин сигурно му е допаднал изразът „неграмотността — та тя е духовна въшливост“. Бива си го Троцки да ражда в движение великолепни афоризми. Колко често публицистът у него взима връх над политика, самонаслаждението — над здравия смисъл, стремежът да се хареса на околните — над елементарната скромност. Не, брашно със Сталин той няма да мели… И двамата са така амбициозни… Онова, което казва за Сталин, а после и за Троцки, говори категорично за пълния контраст помежду им…

„Тези две качества на двамата изтъкнати вождове в сегашния ЦК са в състояние да доведат изневиделица до разкол…

По-нататък няма да характеризирам другите членове на ЦК според личните им качества. Ще напомня само, че октомврийският епизод със Зиновиев и Каменев не е, разбира се, случайност, но би могло да им бъде посочен като лична вина, както на Троцки неистинският му болшевизъм.

От младите членове на ЦК искам да кажа няколко думи за Бухарин и Пятаков. Това, според мене, са най-изтъкнатите сили (сред най-младите сили) и по отношение на тях трябва да се има предвид следното: Бухарин е не само твърде ценен и крупен теоретик в партията, той също така е смятан основателно за любимец на цялата партия, но неговите теоретически възгледи могат да бъдат отнесени с много голямо съмнение към изцяло марксистките, защото има в него нещо схоластично (той никога не е изучавал и мисля, че никога не е разбирал напълно-диалектиката).“[18]

След Лениновата диктовка М. А. Володичева записва в дневника на дежурните секретари: „На другия ден (24 декември) във времето между 6 и 8 часа Владимир Илич пак ме извика. Предупреди ме, че продиктуваното вчера (23 декември) и днес (24 декември) е абсолютно секретно. Подчерта това неведнъж. Поиска всичко, което диктува, да се пази на специално място при специална отговорност и да се смята за категорично секретно…“[19] За съжаление, Фотиева, която работи тогава като завеждаща Секретариата на Съвета на народните комисари и същевременно записва диктовките на Ленин, въпреки указанията на вожда информира скоро Сталин (както и някои други членове на Политбюро) за декемврийските записки… Затова „Писмото“ на Ленин не е вече нещо неочаквано за ръководството на партията.

На другия ден Ленин продължава да диктува уникалния си документ, който ще грабне въображението на милионите, но… след много години.

„25.XII. След това Пятаков — човек несъмнено със забележителна воля и забележителни способности, но прекалено увличащ се в администраторството и по административната страна на работите, за да може да се разчита на него за сериозен, политически въпрос…

25.XII.22 г. Ленин

Записано от М.В.“[20]

На 26 декември Ленин продължава да диктува „Писмо до конгреса“, развивайки идеята за разширяване на вътрешнопартийната демокрация. Той вижда в това залога за подобряване на работата и на държавния апарат. А „той при нас — пише Ленин — е наследен всъщност от стария режим, защото беше съвсем невъзможно да бъде променен за толкова късо време, особено по време на войната, на глада и тям подобни.“[21] Заедно с това Ленин прави важно допълнение: разширяването на ЦК трябва да стане не само за сметка на работниците, но и на селяните. Владимир Илич смята за необходимо присъствието им и на заседанията на Политбюро. Диктувайки обаче тези идеи, той пак се връща към конкретни личности.

Когато дава изчерпателна, но лаконична характеристика на ядрото на ЦК, Ленин продължава да мисли над въпроса, кой може да стане лидер, ако той си отиде. На него му е напълно ясно, че постът генерален секретар ще стане в негово отсъствие решаващ, с „необхватна власт“. „Де факто“ той е признатият вожд, не по длъжности, а поради интелектуалните и моралните си данни. Болестта властно го отстранява от непосредственото ръководство на Централния комитет. На първи позиции е излязъл автоматично един от членовете на Политбюро. Сталин не само е член на Политбюро, но и генерален секретар, запознат с цялата работа на Секретариата, с текущата работа. Става ясно, че ако се случи непоправимото (а Ленин допуска напълно това иначе не би започнал да подготвя „Завещанието“), Сталин ще се опита да укрепи положението си на потенциален лидер. Но това може да предприеме и Троцки… Ще има борба, възможен е разкол… Нужен е още по-конкретен съвет, предупреждение. И след няколко дни, вече през януари 1923 г., В. И. Ленин диктува съдбоносно важното „Допълнение към писмото от 24 декември 1922 г.“.

„Сталин е прекалено груб и този му недостатък, напълно поносим в нашата среда и в общуванията между нас, комунистите, става нетърпим на длъжността му на генсек. Затова предлагам на другарите да обмислят начин за преместването на Сталин от това място и да се назначи на това място друг човек, който във всички други отношения да се отличава от др. Сталин само с едно предимство, именно да е по-търпим, по-лоялен, по-вежлив и по-внимателен с другарите, по-малко капризен и т.н. Това обстоятелство може да ви се стори нищожна дреболия. Но аз мисля, че от гледна точка на предотвратяването на разкола и от гледна точка на написаното от мене по-горе за взаимоотношенията между Сталин и Троцки това не е дреболия, гали е такава дреболия, която може да придобие решаващо значение.

4 януари 1923 г. Ленин

Записано от Л.Ф.“[22]

Знаменателно допълнение. Пълна определеност в главното: Сталин трябва да бъде преместен от поста генсек на друго място. Към него, към Сталин, засега няма прекомерни политически претенции. Той е верен на голямата идея. Наистина, разбира я май не така, както трябва. В същото време политическото реноме на Сталин засега не е опетнено. Но с политиката винаги ръка за ръка върви моралът. Ако няма хармония, ще се роди или политиканство, или диктаторство. В Лениновото допълнение личи дълбока загриженост за бъдещето, но не и лична ненавист. Ленин се е издигал над нея. „В отношенията му към противниците — пише А. В. Луначарски — не се чувстваше никакво озлобление, но въпреки това той беше жесток политически противник… В политическата борба пускаше в действие всякакво оръжие освен калното.“[23] Прозорливата мисъл на Ленин вижда в нравствените недостатъци на Сталиновия характер нещо такова, което в бъдеще може да прерасне в извор на много нещастия. Великият ясновидец не е сгрешил и в най-тревожните си предположения.

Но го безпокои и Троцки. И главното не е толкова в това, че е извънредно самоуверен човек, той има недостатъци и в политически план. Продължителният „неистински болшевизъм“ на Троцки не може да отмине безследно. Амбициозността на този човек е известна на цялата партия, левичарският му екстремизъм неведнъж го противопоставя на целия ЦК. Бонапартистките амбиции на Троцки са така силни, че той смята за обидно и неприемливо за него направеното му през септември 1922 г. предложение да заеме поста заместник-председател на Съвета на народните комисари, заместник на Ленин… Троцки си прави сметки за особено положение в партията. Той почти не крие собственото си мнение, че е гений. Както пише биографът му И. Дойчер, „осъществяването на Лениновото завещание за преместването на Сталин неизбежно би довело Троцки до поста ръководител на партията. Той, Троцки, бил уверен в това“.

Изгарящите със своята откровеност и праволинейност оценки на Ленин по отношение на „двамата изтъкнати вождове“ са непреходен пример на партийна принципност. Другарската праволинейност е винаги едно от най-характерните качества на истинските комунисти. Не могат да я ликвидират напълно и годините на култа към личността. Ето само един пример от 1942 г., отдалечен с десетилетия от събитията, разглеждани на тия страници. Полковият комисар от ПУРККА[24] Верхорубов, обикаляйки фронтовете, след изпълнението на задачата пише, каквато била практиката тогава, кратки характеристики на политическите работници, чиято работа проверява. Ето отзива му за началника на политическия отдел при 18-а армия бригадния комисар Л. И. Брежнев, запазен в личното дело на бъдещия генерален секретар. В първата част на характеристиката се споменава за предаността на комисаря към идеите на партията на Ленин и Сталин, за готовността му да изпълни дълга си. А по-нататък има няколко фрази със следното съдържание: „Отбягва черната работа. Военните знания на др. Брежнев са твърде слаби. Много въпроси решава като стопански, а не като политически работник. Към хората не се отнася еднакво, склонен е да има любимци.“ Само няколко фрази. Но те показват, че старата Ленинова традиция за чистосърдечно, честно и открито изразяване на собственото мнение е жива. Читателят сам има възможност да прецени обективен или субективен е изводът на полковия комисар Верхорубов…

Ще отбележа, че предлагайки Сталин да бъде преместен от тоста генерален секретар, Ленин не отговаря на въпроса, кой да бъде вместо него. И в това според мене се крие голямата мъдрост на вожда. Посочването на конкретното име на „принца“ би приличало на буквално „наследяване“. Това Ленин не може да си позволи. Владимир Илич вярва в мъдростта на партията, на нейния Централен комитет, способни да намерят достоен приемник сред своя състав, а не само в ядрото, за което споменава Сталин на XII конгрес. Мисля, че опитите да се пренареждат алтернативните фигури върху шахматната дъска на историята, след като партията вече е изиграна, е доста празна работа. Уверен съм, че Ленин, като характеризира в своето „Писмо“ най-известните революционни дейци, дава да се разбере, че нито един от тях не подхожда за лидер на партията. Нито един! Това е ясно от текста на „Завещанието“. Ясно е също, че той не предлага този лидер да се търси и сред други ръководители. По мое мнение Ленин влага по-дълбок смисъл в „Завещанието“ си, отколкото изглежда на пръв поглед. Най-вероятно е геният на революцията да има друго предвид: съвсем тънкият слой на „старата гвардия“ трябва, длъжен е, способен е да застане начело като колективен вожд. Този колективен вожд, след като създаде и формулира правни, политически и нравствени гаранции, предотвратяващи всякакъв опит да се предаде властта на едно лице, ще може да избере за първата роля когото и да е от десетината или от двайсетината известни политически дейци. Тогава не би имало решаващо значение колко е талантлив издигнатият ръководител. Ще „работи“ преди всичко демократичната система, а тя ще поддържа в съответствие с конституционните и партийните норми само онова, което отговаря на интересите на народа, на държавата и на партията. Само в този случай може да бъдат осигурени интересите на обществото, а не на апарата.

Но Сталин успява с помощта именно на „старата гвардия“ да създаде не демократична, а бюрократична-система. И досега никой не може да даде задоволителен отговор защо е станало така, защо Сталин „неочаквано“ за всички се оказва на върха на пирамидата на властта. За да си отговорим на този въпрос, трябва да си припомним руската история с нейните самодържавни традиции, трябва да имаме предвид онова ниско равнище на политическа култура у народа и у партията — да не забравяме липсата на демократични традиции в новото общество, еднопартийността, която поставя особено високи изисквания към социалната зрелост на масите, липсата на правни гаранции срещу злоупотребите с властта, както и особеностите в класовата структура в СССР.

Сред тези причини има и още една тайна за „неуязвимостта“ на Сталин. Мисля, че (в личностен план) тя изиграва решителна роля: той именно узурпира правото да представя, да тълкува, да коментира идеите на Ленин. В края на краищата неговата системна „защита“ на ленинизма създава трайна представа у милиони хора, че той винаги е бил до вожда, че е негов съратник, ученик, продължител на делото му. Сталин е социален феномен, исторически, духовен, нравствен, психологически. Подготвяйки „Завещанието“, Ленин сякаш предчувства възможността с „необхватната власт“ на генсека така да се трансформира покълващата система, че да стане олицетворение на тоталитарната бюрокрация.

На Ленин му е ясно, че Сталин, казано с думите на Фр. Енгелс, не бива „повече да напредва“ в ръководното ядро на партията. Значението на Лениновото предупреждение може напълно да бъде разбрано само на фона на бъдещия триумф на „вожда“ и трагедията на народа.

Два месеца преди XII конгрес на партията пленумът на Централния комитет разглежда тезисите за реорганизирането и подобряването на работата на централните органи на партията, съставени въз основа на Лениновата статия „Как трябва да реорганизираме Рабкрин“ (идеите в тази статия са продължени и развити от Ленин в друга статия — „По-добре по-малко, но по-добре“). В съответствие със съображенията на Владимир Илич пленумът решава този организационен въпрос да бъде разгледан като специална точка от дневния ред на конгреса. В тезисите се посочва, че е целесъобразно съставът на ЦК да се увеличи от 27 на 40 членове и да се въведе редовна подотчетност на Политбюро пред пленумите на Централния комитет. Предвижда се трима постоянни представители на Централната контролна комисия (ЦКК) да присъстват на заседанията на Политбюро. Тази група представители, пише в своята статия Владимир Илич, трябва да следи, без оглед на личностите, „ничий авторитет — нито на генсека (разредка моя — Д.В.), нито на когото и да било от другите членове на ЦК — да не може да им пречи да направят запитване, да проверяват документи и изобщо да бъдат постигнати пълна осведоменост и най-строга безпогрешност в работата“[25].

Ленин смята, че освен контрол на конгреса над изборния ръководен орган е нужно между форумите на комунистите специална комисия да контролира работата на Централния комитет и на Политбюро. В главното пленумът се съгласява с Лениновите изводи и приема за необходимо да се разшири съставът на Централната контролна комисия и да се установи най-тясна връзка между органите за държавен и партиен контрол. (Кой е могъл да знае, че в бъдеще ролята на ЦКК ще бъде сведена до почти нищо незначещите регистрации на партийните работи на върха, а после този орган ще бъде изобщо закрит от Сталин?)

Макар Сталин да е генерален секретар вече от около една година, положението му външно с нищо не изпъква. Когато участниците в пленума започват да разглеждат представените от Сталин тезиси на доклада „Национални моменти в партийното и държавното строителство“, те ги подлагат на сериозна критика. Пленумът приема тезисите само като основа, а в решението има редица принципни забележки. Решено е след доработка да бъдат показани на Ленин. Текстът на тезисите, подготвен от самия Сталин, потвърждава, че и по отношение на въпроса, където генералният секретар се смята за „специалист“, има много празнини. За окончателната разработка на тезисите пленумът създава комисия в състав: Сталин, Раковски и Рудзутак.[26]

На пленума, както често се случва, особена позиция заема Троцки. Според него разширяването на състава на ЦК щяла да го лиши от „необходимата оформеност и устойчивост“ и в крайна сметка „заплашва да нанесе извънредно голяма вреда на точността и правилността в работата на ЦК“. Предлага да се създаде „Партиен съвет“ от двайсет-трийсет изборни лица. Този орган, по идеята на Троцки, щял да дава директиви на ЦК и да контролира работата му. Фактически Троцки предлага „двувластие“, „два центъра“ в партията. Без много дискусии пленумът на ЦК отхвърля тези предложения. Сега знаем, че XII конгрес е поддържал предложението на Ленин и е създал обединен орган на ЦКК — РКИ. Така документите от Лениновото „Завещание“ започват да „действат“ още докато той е жив. Разбира се, далеч не всички.

Знае се, че „Писмо до конгреса“, препечатано в пет екземпляра, е сложено в пет залепени плика: един за Секретариата на Ленин, три за Надежда Константиновна и петият за Владимир Илич. Ленин нарежда на стенографката М. А. Володичева да напише върху пликовете: „Може да го отвори само Ленин, а след смъртта му — Крупска.“ Думите „след смъртта му“ Володичева не посмява да напише. Само първата част на писмото (за увеличаването на състава на ЦК) е предадена на Сталин. Пред конгреса предложението за увеличаване числеността на Централния комитет е направено в доклада на Сталин за организационната дейност на ЦК, но без да се споменава авторството на Ленин. Ленин е жив и пликовете със „Завещанието“ му остават запечатани. Делегатите на конгреса избират Ленин единодушно (единствено него!) в състава на новия Централен комитет и изпращат топло приветствие до вожда. Председателстващият заседанието на конгреса Л. Б. Каменев го прочита сред бурни аплодисменти.

През март 1923 г. Ленин получава нов силен удар. От тоя момент той не може вече да влияе непосредствено върху положението в партията и по-специално да се намесва в реализирането на своето „Завещание“, Въпросът за бъдещия лидер на партията излиза на преден план с цялата си острота.

[1] Етиен Морис Фалконе (1716–1791 г.) — френски скулптор, работил и в Русия (1766–1778 г.), където създава паметника на Петър I в Петербург. — Б.пр. ↑

[2] Луначарский, А. Революционные силуэты. М., 1923, с.42. ↑

[3] Герцен, А. И. Избранные философские сочинения. М., 1940, с.154. ↑

[4] Луначарский, А. Революционные силуэты, с.42. ↑

[5] ДПА ИМЛ, ф.17, оп.2, д.31. ↑

[6] Троцкий, Л. Д. Соч. Т.VIII. Политические силуэты. М.-Л., 1926, с.66-67. ↑

[7] Госплан — Държавна планова комисия (след 1948 г. — Планов комитет при Министерския съвет). — Б.пр. ↑

[8] Грамши, А. Избранные произведения в 3 томах. Т.3. М., 1959, с.185. ↑

[9] Вж. Ленин, В. И. Събр.съч. Т.45, с.20. ↑

[10] Пак там, с.309. ↑

[11] Бухарин, И. И. Избранные произведения. М., 1988, с.120-121. ↑

[12] Ленин, В. И. Събр.съч. Т.45, с.474. ↑

[13] Ленин, В. И. Събр.съч. Т.45, с.474-475. ↑

[14] Ленин, В. И. Събр.съч. Т.45, с.345. ↑

[15] НКПС — Народен комисариат на пътищата за съобщение (транспорта) в СССР. — Б.пр. ↑

[16] Ленин, В. И. Събр.съч. Т.45, с.345. ↑

[17] XI съезд РКП(б). Протоколы ИМЛ при ЦК КПСС. Протоколы и стенографические отчеты съездов и конференций КПСС. М., 1969, с.262. ↑

[18] Ленин, В. И. Събр.съч. Т.45, с.345. ↑

[19] Пак там, с.474. ↑

[20] Пак там, с.344-346. ↑

[21] Пак там, с.347. ↑

[22] Ленин, В. И. Събр.съч. Т.45, с.346. ↑

[23] Луначарски Й, А. Революционные силуэты. М., 1965, с.26. ↑

[24] ПУРККА — Политическо управление на Работническо-селската Червена армия — Б.пр. ↑

[25] Ленин, В. И. Събр.съч. Т.45, с.385. ↑

[26] ЦПА ИМЛ, ф.17, гл. 2, д.88. ↑

СТАЛИН ИЛИ ТРОЦКИ?

Не е достатъчно изяснено за кой конгрес Ленин е подготвял своето „Завещание“. Да си припомним, че то започва с думите: „Бих ви посъветвал много да предприемете на този (подчертано от автора) конгрес редица промени.“ Може да се предположи, че е за XII конгрес. Но за това с точност никъде не е казано. Същевременно по време на самия конгрес, през април 1923 г., здравословното състояние на Ленин е толкова тежко, че той едва ли е можел да настоява „Писмото“ да бъде доведено до знанието на делегатите. Възниква положение, непредвидено в Лениновите разпореждания. Но има свидетелства, че е завещал пликовете да бъдат отворени само след смъртта му. Не е изключено „Писмото“ да е адресирано и към XII, и към XIII конгрес. Тъй като на XII конгрес въпросът за генералния секретар не се повдига, той с нова сила възниква пред Централния комитет след мартенския пристъп на болестта, когато Ленин фактически загубва възможността да общува активно.

След март 1923 г. Сталин, продължавайки да изпълнява длъжността генерален секретар, предприема редица мерки за укрепване на положението си. В известна степен авторитетът на Сталин се повишава след XII партиен конгрес, на който той излиза с организационния отчет на ЦК и с доклад за националните моменти в партийното и в държавното строителство, а също и с изводи по тези доклади. Изглежда, привличал е вниманието на делегатите повече от всички други. В докладите на ЦК Сталин внася доста лични моменти и особено силно изразен схематизъм. Той обича да разпределя всичко „по кутийки“, да подрежда мислите си „по височина“. Обикновено това прави впечатление, тъй като подсилва яснотата, точността и конкретността на идеята. Така например именно той въвежда в употреба идеята за „трансмисионните ремъци“, свързващи партията с народа. Първият, основният „трансмисионен ремък“ са професионалните съюзи, където сега, както той се изразява, „нямаме силни противници“. Вторият „ремък“ са кооперациите — потребителски и земеделски. Но тук, признава Сталин, „ние все още не сме достатъчно силни да освободим първичните кооперативи от влиянието на враждебни към нас сили“, има предвид кулаците. Третият „трансмисионен ремък“ са младежките съюзи. В тази област атаките на противника са особено настойчиви. По-нататък изброява, разпределя „по кутийки“ другите „ремъци“ — женското движение, училището, армията, печата… Заедно с това Сталин се старае на всички тези елементи да даде свои, според неговото разбиране, крилати изрази: печатът е „езикът на партията“, армията — „сборен пункт на работниците и селяните“ и тъй нататък.[1] Характерното е, че в своя доклад генералният секретар всъщност твърде малко говори за съдържанието на работата на тези „трансмисионни ремъци“, но затова пък отделя голямо внимание на въпроса, какви враждебни сили „тук ни противостоят“. Безспорно класовата борба продължава, но вече в по-скрити ферми, обаче Сталин продължава да живее изключително в борба, в схватки, в сблъсъци с явни и мними противници.

Само допреди няколко години — в бурните дни на Октомври, в годините на гражданската, война — той не можел и да предполага, че обстоятелствата ще се стекат по такъв начин, че ще му се отдаде възможност реално да претендира за най-високите постове в партията и в държавата. Странно нещо е съдбата. Човекът, който няма нито образование, нито професия, нито обаянието и вулканичната енергия на революционер, неочаквано за всички се оказва чак горе, по върховете на пирамидата на властта. И тъкмо тук той показва на потенциалните си съперници, че тънката сметка, умножена с умелото манипулиране с апарата, означава твърде много. Особено ако се „защитава“ активно ленинизмът. Естествено, така както той го разбира.

Тук му е мястото да кажем, че сегашните опоненти на Сталин го атакуват често, задето е криел положението на нещата. Това обаче до края на 20-те години не е така — гласността като ленинска традиция не замира веднага. Убеждават ни общодостъпните партийни документи и вестниците от ония години. Например в доклада си пред XII конгрес на партията Сталин с горчивина говори за глада през 1922 г., за последиците от него, за „ужасяващата депресия в промишлеността“, за разпокъсването на работническата класа и за други тъжни неща. Каквото е било — било. Тогава Сталин не го скрива. След като Ленин отново е повален от мартенския пристъп на болестта, Сталин започва да проявява повишена активност, съветвайки се все по-рядко със Зиновиев и Каменев, още по-рядко с Бухарин и съвсем рядко с Троцки. Политическият му авторитет в партията бавно, но неотклонно нараства, което се изразява преди всичко в по-голямото влияние на генералния секретар в Политбюро. А това той постига с постепенното изолиране на Троцки, което не би могло да се осъществи без поддръжката на Зиновиев и Каменев.

„Веднъж в Политбюро — разказа ми А. П. Балашов, стар болшевик, сътрудник в Секретариата на Сталин — избухна караница между Зиновиев и Троцки. Всички поддържаха становището на Зиновиев, който подметна на Троцки: «Нима не виждате, че сте в обръч? Фокусите ви няма да минат, вие сте в малцинство, в единствено число.» Троцки побесня, но Бухарин се постара всичко да изглади. Често се случваше — продължи Балашов — преди заседание на Политбюро или преди някакво друго съвещание да се срещнат предварително при Сталин Каменев и Зиновиев, види се, да съгласуват позицията си. Ние в Секретариата наричахме помежду си тези срещи на «тройката» при Сталин обръча. През 20-те години при Сталин винаги имаше по двама-трима помощници. В различните години помощници му бяха Назаретян, Канер, Двински, Мехлис, Бажанов… Всички знаеха за категоричното отрицателно отношение на Сталин към Троцки и действаха в апарата в съответствие с това…“

Сталин успява да привлече на своя страна Зиновиев и Каменев без особен труд, тъй като и единият, и другият, а особено Зиновиев, лелеейки твърде честолюбиви планове, се опасяват повече от Троцки, отколкото от Сталин. Ето защо, когато на 8 октомври 1923 г. Троцки изпраща писмо до членовете на Централния комитет с остра критика на партийното ръководство, Сталин не пропуска да се възползва от случая, още повече че обективно погледнато, по много въпроси е прав, опълчвайки се срещу домогванията на своя политически опонент.

Троцки е поддържан от групата болшевики, подписали така наречената „платформа на 46-те“. Сред тях са и такива известни в партията хора като Преображенски, Пятаков, Косиор, Осински, Сапронов, Рафаил и други. Като главен упрек по отношение на Централния комитет Троцки издига тезата, че „партията няма план за по-нататъшно движение напред“. Повтаря отново идеите си „за решително концентриране на промишлеността“, предполагащо закриването на редица големи заводи, и за „затягане на политиката по отношение на селячеството“, отново настоява да се провежда политика на „милитаризиране на труда“. На това си струва да се спрем по-подробно.

Още на IX конгрес на РКП(б) в своята реч Троцки провъзгласява: „Работническата маса не може да се превърне в скитническа Русия. Тя трябва да подлежи на прехвърляне, назначаване и командироване също като войниците. Това е основата на милитаризирането на труда и без това за никаква промишленост на нови начала не можем да говорим сериозно в условията на разруха и глад.“[2] След три години Троцки ще продължава да смята, че в основата си използването на военни методи в промишлеността и в селското стопанство не е загубило своето значение. Като проповедник на „казармения, комунизъм“ той изпада често в противоречие със себе си: от една страна, обича да казва, че в партията няма демокрация, а от друга — настоява в преходния период като универсални да се прилагат милитаристични методи. Така или иначе, подхванатата от Троцки през есента на 1923 г. дискусия по икономическите проблеми по време, когато Ленин е тежко болен, злепоставя до известна степен политиката на Централния комитет по тези въпроси и преди всичко Сталин като генерален секретар. Но всичко се обръща наопаки: авторитетът на Троцки спада, а влиянието на Сталин расте.

През октомври 1923 г. обединеният пленум на Централния комитет и Централната контролна комисия на РКП(б) не одобрява предложенията на Троцки. От 114-те участници в заседанието само двама го поддържат. Фактически, още преди да започне борбата за лидер в партията, Троцки се оказва сам. Поражението му е пълно. Тогава той се опитва да се опре на армията, където все още има доста голям авторитет. С помощта на началника на Политическото управление на Революционния военен съвет (ПУР) Антонов-Овсеенко, негов отдавнашен привърженик, Троцки възнамерява да използва въоръжените сили, за да демонстрира несъгласието си с линията на Централния комитет. Обаче и комунистите в армията и във флота, с малки изключения, не го подкрепят. Равносметка от дискусията прави XIII партийна конференция (януари 1924 г.), която не сама осъжда Троцки, но и взима редица важни решения в областта на икономическата политика. По-късно Троцки признава, че атаките му против Централния комитет и дискусиите, предизвикани от него, имали за цел той да стане лидер на РКП(б). Но прави впечатление фактът, че всяка своя дискусия Троцки започва в крайно неудобен за него момент, предварително разбирайки, че го чака поражение. Като надценява интелектуалното си влияние, той, както личи, подценява „хватките“ на Сталин, умението му да води политическата борба с използване на всякакви средства.

Има нещо символично в това, че през октомври 1923 г., когато Троцки разпалва междуособния огън на борбата в партията, Ленин за последен път отива В Москва. Сякаш предчувствайки, че опасенията му от разкол в ръководството на партията може да станат реалност, той въпреки лекарската забрана на 18 октомври пристига с автомобил в столицата. Като е видял сградата на Централния комитет и на Съвета на народните комисари, Ленин сигурно си е помислил, че октомврийската атака на Троцки е нов етап на борбата за лидерство в партията. Защо у тези хора са толкова силни личните амбиции? Какво подхранва властолюбието им? Нима не разбират, че революцията може да победи само като потисне цезарските мотиви?… На другия ден от автомобила той с внимателен поглед гледа за последен път кремълските църкви, московските улици, павилионите на Селскостопанската изложба. Когато се връща в Кремъл, Ленин си подбира в библиотеката книги и заминава обратно за Горки. Със съратниците си не се среща. Неговото безмълвно и почти тайно идване в Москва и в Кремъл е като че ли сбогуване със столицата, с всичко, което го свързва с този неспокоен и уплашен свят…

С пълно право може да се запитаме какъв е политическият портрет на Троцки, на човека, претендирал след смъртта на Ленин за най-главната роля? Известно е, че от II конгрес на партията той се присъединява към меншевиките. През 1917 г. Троцки е сред така наречените межрайонци[3] (около 4 хиляди души), когато заедно с тях е приет на VI конгрес на партията в нейните редове и веднага е избран за член на Централния комитет. В октомврийските дни като председател на Петроградския съвет развива голяма дейност. Това отбелязва и Сталин. В речта си „Троцкизъм или ленинизъм?“ на пленума на комунистическата фракция във ВЦСПС той подчертава, че е „далече от това да се отрича несъмнено важната роля на Троцки във въстанието… Да, това е вярно, другарят Троцки действително добре се би през Октомврийския период. Но през Октомврийския период добре се би не само другарят Троцки“.

И наистина, в революцията и в гражданската война Троцки си извоюва голяма популярност благодарение на необикновените си организаторски и ораторски качества и на публицистичното си умение. Известна е високата оценка, която Ленин дава на Троцки през есента на 1917 г. Когато говори за издигането на кандидати на партията за Учредителното събрание, Ленин казва, че „никой не би оспорил такава например кандидатура като на Троцки, защото, първо, Троцки веднага след пристигането си зае позиция на интернационалист; второ, бореше се сред межрайонците за сливането; трето, в тежките юлски дни се оказа на висотата на задачата и предан привърженик на партията на революционния пролетариат“[4].

Очевидно исторически вярно ще бъде, ако кажем, че в определен етап — в навечерието на Октомврийското въстание и след него, в хода на гражданската война и непосредствено след нея — по популярност Троцки отстъпва само на Ленин и е един от най-известните вождове на Октомврийската революция. При изброяването на имената тогава не е използван азбучният ред и Троцки винаги (или почти винаги) е споменаван на второ място — след Ленин. В протоколите на пленумите на Централния комитет в периода 1918–1921 г. присъстващите на тях членове на ръководния партиен орган са изброявани обикновено в следния ред: Ленин, Троцки, Зиновиев, Каменев, Сталин, Рудзутак, Томски, Риков, Преображенски, Бухарин, Калинин, Крестински, Дзержински, Радек, Андреев… Така са изброени например членовете на Централния комитет на заседанието на пленума на ЦК на РКП(б) на 20–21 ноември 1920 г.[5] Но популярността на Троцки не е свързана с многото му лични привърженици. Очертава се парадоксална картина: без да е популярен като личност, Сталин олицетворява партийната линия. Троцки, партийният деец със значително по-голяма популярност, придобива рано печата на „фракционер“, което никак не допринася за увеличаването на съмишлениците му. При това, както пише И. Дойчер, „Троцки беше толкова уверен в положението см в партията и в страната, че дълго време не искаше да се забърква в открита борба за приемствеността“. Убеден е, че след Ленин партията непременно ще избере него.

Обаче, ако се анализира внимателно написаното от Троцки, ще се види, че той невинаги споделя много от основните идеи на Ленин. Например в борбата си със Сталин, избухнала след Лениновата смърт, се опитва да използва като оръжие идеите на социалистическата демокрация, оставайки привърженик на авторитарните методи. Създава се впечатление, че е по-близо до бонапартизма, цезарството, военната диктатура, отколкото до идеята за истинско народовластие. Със Сталин са връстници (и двамата са родени през 1879 г. с разлика от месец и половина). Но интелектът на Троцки е по-изтънчен, по-изпъкващ и по-богат. Както твърдят тези, които са го познавали, а и многобройните негови биографи, за Троцки са характерни живата мисъл, солидната европейска култура, неукротимата енергия, широката ерудиция, блестящите ораторски похвати. Но надценявайки значението на собствената си персона, той с всички (с изключение на Ленин) се държи високомерно, надменно, властно, категорично, не признава други мнения. И тъкмо поради това хората не го обичат. Троцки се оказва слаб политик и не всякога задълбочен теоретик. Липсата на здрави марксистки убеждения го превръща в „герой на момента“, наивен пророк и неосъществен диктатор.

Сталин напипва постепенно слабите места у Троцки и с най-голяма последователност ги използва в борбата си срещу него. Троцки не се грижи много-много за „фризурата“ и точната мярка на многобройните си речи, възражения и изказвания, гледа само да бъдат по-афористични, парадоксални и образни. Веднъж в разговор с Ленин той подхвърля „крилата фраза“, станала по-късно известна и на Сталин: „Кукувицата скоро ще прокука смъртта на Съветската република.“ Друг път в разговор с делегати на конгреса на Коминтерна подмята, че ако не избухне революция в Европа или в Азия, то „може да изгасне факелът в Русия“. Оттогава у Сталин се появява „железният“ аргумент за обвиняване на Троцки в неверие и капитулантство. И колкото, повече след това се оправдава Троцки, толкова повече се обвинява пред другите. Още тогава Сталин се проявява като упорит и гъвкав боец, против когото никак не е лесно да устои политически или идеологически противник.

Докато практическата дейност на Троцки в годините на революцията и на гражданската война заслужава в значителна степен положителна оценка, наистина с доста съществени уговорки, то в политическо отношение този „изтъкнат вожд“ често преследва само своите тясно егоистични кариеристични цели. Привърженик е на твърдите методи, репресиите и смъртните наказания на фронта. В мемоарите си той излага своето кредо по следния начин: „Армията не може да се изгражда без репресии. Масите не може да бъдат водени на смърт, без да има в арсенала на командването смъртно наказание. Войникът трябва да бъде поставен между възможната смърт пред него й неизбежната смърт отзад.“[6]

Както и мнозина други партийни ръководители, Ленин, отбелязвайки големите организаторски, и литературни способности, крайното честолюбие на Троцки, вижда политическата му ограниченост, проявила се в левичарското разбиране на много от най-важните идеи на марксизма. То е отразеното особена сила в известния труд на Троцки „Перманентната революция“.

Горки си спомня, че бил учуден от високата оценка, която Ленин дава за организаторските способности на Троцки. „Като забеляза учудването ми, Владимир Илич добави:

«Да, зная, за моите отношения с него послъгват нещичко. Но което си е тъй, тъй си е, а което не е тъй, не е тъй, това аз също зная. Ами ето че той успя да организира военните специалисти.»

Като помълча, добави по-тихо и не толкова весело:

«Честолюбив е. И в него има нещо… недобро, от Ласал.»“[7]

И действително, Троцки осъществява с рядка настойчивост Лениновата идея за използването на старите специалисти в интерес на революцията. Именно по негова инициатива и предложение на заседанието на ЦК на 25 октомври 1918 г. е взето решение да бъдат освободени от арест всички офицери, взети като заложници. В постановлението на Централния комитет се посочва, че онези от тях, които не са участвали в контрареволюционно движение, може да бъдат приети в Червената армия. Наистина е направена уговорката, че те „са длъжни да представят списък на семействата си“, и им се отправя предупреждението, че „ако преминат към белогвардейците, семействата им ще бъдат арестувани“. Сталин запомня това заседание на Централния комитет. Предложението на Троцки за бившите царски офицери тогава е подкрепено, а проектът на Сталин за привличане на съд пред военен трибунал командващия и члена на военния съвет на Южния фронт е отклонен. И двете решения Сталин оценява като „интелигентски либерализъм“, особено по отношение на бившите офицери.

В първото издание на своите „Портрети и памфлети“ в статията си „Лев Троцки“ Карл Радек пише, че той „благодарение на своята енергия успя да подчини бившето кадрово офицерство… Той съумя да спечели доверието на най-добрите специалисти и да ги превърне от врагове на Съветска Русия в нейни убедени привърженици. Спомням си нощта, когато при мене в стаята дойде покойният адмирал Алтфатер, един от първите офицери от старата армия, който започна не от страх, а по съвест да помага на Съветска Русия, и ми каза простичко: «Пристигнах тук, защото бях принуден. Не ви вярвах, а сега ще ви помагам и ще си върша работата, както никога не съм я вършил, с дълбокото убеждение, че служа на родината».“

Троцки, пише Радек, беше безпощаден. Когато възникна смъртна опасност за Съветска Русия, не се спираше пред никакви икономически, материални и човешки жертви. По това той прилича на Сталин. Троцки, спомня си Радек, изрече парадоксалната фраза: „Ограбихме цяла Русия, за да победим белите.“ В очерка авторът идеализира Троцки, приписва му много от онова, което е отличавало не само него. Но днес е ясно, че Ленин, виждайки ума и големите организаторски и пропагандаторски способности на Троцки, дълго време се опитва да го „завърти“ в нужната посока. И ако Ленин бе живял по-дълго, съдбата на Троцки сигурно щеше да бъде друга.

Почти по всички основни въпроси той не се разбира със Сталин, често пъти и с партията. Троцки, както пише известният американски историк С. Коен, в „НЕП-а видял първия признак за израждане на болшевизма и изгубване на радикалния характер на руската революция“. Предложенията му за „диктатура в промишлеността“, за разгръщането на „трудови армии“, за необходимостта от „кръв и нерви“ за постигане на целта при външно проявено левичарство са крайно опасни. Троцки, продължава Коен, „почувствал, че когато свършила гражданската война, свършено било и с кулминационната точка в живота му“[8].

Със задна дата, вече в емиграция, той усилено ще разпространява версията, че Ленин искал да го привлече в „блок“ против Сталин и да сменят генералния секретар на XII партиен конгрес. В книгата си „Моят живот“ Троцки пише: „Ленин системно и упорито насочваше нещата към възможността на XII конгрес да нанесе в лицето на Сталин най-жесток удар на бюрократизма, взаимното прикриване сред чиновничеството, своеволията, безчинствата и грубостта. Ленин успя всъщност да обяви война на Сталин и на неговите съюзници, като и за това научиха само непосредствено заинтересуваните, но не и партията.“[9] За какво са му на Троцки тези нелишени от здрав смисъл откровения? Разбира се, преди всичко за да заяви, че Ленин е смятал за свой приемник именно него, Троцки. С тази цел той по свой начин коментира Лениновото „Писмо до конгреса“ и прави извода: „Безспорната цел на завещанието е да ми облекчи ръководната работа (подчертано от автора). Ленин иска да постигне това, разбира се, с най-малко лични препирни.“ Ето го в тези думи целия скрит (а дали е скрит?) смисъл на дългата борба на Троцки. Той никога няма да се примири с горчилката от личния крах. Та нали вече се виждал лидер, диктатор, вожд!

Че версията на Троцки е съмнителна, говорят самите Ленинови редове. На Ленин не му е необходим „блок“ с Троцки за смяната на Сталин. Авторитетът на Ленин е абсолютно неоспорим. Друг е въпросът, че понякога поради различните „равнища“ на интелектите не го разбират. Когато Владимир Илич заболява, някои се опитват да обяснят това неразбиране с последствията от болестта, със затрудненото общуване, с откъсването на вожда от живота. Но едно не предизвиква никакви съмнения: ако Владимир Илич беше здрав, дори само личното му предложение за смяната на Сталин, направено на заседание на Политбюро и подкрепено както винаги със силни аргументи, би свършило работа. Ленин смята, че Сталин е неподходящ за поста генерален секретар, но очевидно не по-малко неподходяща е и кандидатурата на Троцки. И двамата „изтъкнати вождове“ не бива да се изкачват на капитанския мостик на гигантския руски кораб.

И до смъртта на Ленин отношенията на Сталин с Троцки остават сложни. Отначало Сталин дори се възхищава в себе си от „трибуна“, но после доста бързо разбира, че „формата“ на Троцки още не отразява цялата дълбочина на съдържанието на един „вожд“. Вероятно Сталин, по-рано от другите, като нямаме предвид, разбира се, Ленин, е почувствал, разбрал; че Троцки протяга ръце към ролята на приемник на вожда. Постепенно вътрешната неприязненост на Сталин към Троцки се усилва, а после преминава в усърдно скривана (за известно време само) омраза. Мислено Сталин нарича своя враг „авантюрист“ и „шмекер“, перифразирайки Лениновите думи за „шмекеруването“ на бившия меншевик Троцки. Надарен с отлична памет, Сталин нанизва многобройните грешки, лъкатушения, завои и авантюри на Троцки на нишката на бъдещите си аргументи, разобличения, критики и порицания… Той не забравя левичарската „революционна“ фраза на Троцки по време на Брестките събития; помни как Троцки отдава заповед да бъдат разстреляни голяма трупа политически функционери на Източния фронт заради измяната на неколцина военни специалисти (трагедията бива предотвратена само благодарение на намесата на Ленин); не излиза от ума му и нескопосаното предложение на Троцки в Индия да бъде изпратен кавалерийски корпус за подклаждане на революция; още вижда „кукувицата“ на Троцки, която е готова да прокука края на съветската власт…

Сталин продължава да се възмущава от поведението на Троцки като народен комисар по военните и морските въпроси, разхождащ се по фронтовете на гражданската война със специален влак, охраняван от един, че дори от два бронирани влака, претъпкани с нагиздени с кожени облекла младички привърженици на „пролетарския вожд“. На генералния секретар, а и не само на него, не се харесва, че наскоро след революцията Троцки се огражда с голям щат помощници и секретари. Глазман, Бутов, Сермукс, Познански и други „оръженосци“ помагат на Троцки да трупа голям актив и кореспонденция, да подготвя тезиси и материали за безбройните си статии и речи, дават му често и творчески импулси. В това отношение Троцки като че ли предугажда ролята на интелектуалното обкръжение на някои политически дейци от края на XX век, които често са просто безпомощни без такъв апарат.

Генералният секретар е убеден, че по време на революцията и гражданската война, както и в първите години на преминаването към мирни релси, Троцки гледа на всички безбройни проблеми на Русия до голяма степен само през призмата на своите тясно кариеристични, егоистични и властолюбиви интереси, без да се съобразява със сложността на създалата се социално-политическа ситуация. Скоро отношенията им започват да се характеризират с дълбока взаимна враждебност. Тук му е мястото да кажа, че Троцки влошава отношенията си не само със Сталин. Като не скрива в повечето случаи „превъзходството“ си над другите, той фактически никога не е спечелвал в ръководството близки, привърженици. Дори кратковременният му съюз със. Зиновиев и Каменев, който възниква по-късно, ще бъде „слепен“ на безпринципна, насочена само против Сталин основа. Но трябва открито да се посочи, че Троцки твърде много подценява Сталин, тази „изтъкната посредственост“, както започва да говори пред всички, когато през 1926 г. е изваден от състава на Политбюро.

След като през март 1923 г. Ленин получава нов пристъп на болестта, Сталин решава, че просто е длъжен да не допусне Троцки до ръководството на партията. Поражението на Троцки в раздуханата от неговите привърженици дискусия очебийно намалява шансовете му, независимо от това, какво решение ще вземе конгресът във връзка с Лениновото „Писмо“. Сталин е убеден, за което той по-късно неведнъж говори в тесен кръг (не е чудно и за оправдание), че поеме ли Троцки ръководството на партията, ще бъде свършено с революционните завоевания.

Троцки не само подценява силната воля и гъвкавия ум на Сталин, но и с безкрайните си нападки, дискусии и полемични статии издига неволно авторитета на Сталин, който при тези условия изпъква вече като защитник на Лениновото наследство, пазител на единството в партията. Колкото повече Троцки се нахвърля върху Сталин, толкова повече спада популярността му. И заслугата тук не е на Сталин, а на създалото се обществено мнение, че Троцки атакува партийната линия. Всъщност Троцки сам помага на Сталин да заздрави политическите си позиции. За партийните членове Сталин сякаш нито веднъж „не залитва“ вдясно или вляво, проявява „жилавост“ (а понякога и тънка хитрост), опирайки се в борбата с Троцки на бъдещите си противници Зиновиев и Каменев.

За трудещите се в целия свят, за всички съветски хора януари 1924 г. ще остане горчив до остра болка месец. На 19 януари М. И. Калинин докладва на Политбюро, че лекарите, които лекуват Ленин и следят здравословното му състояние, изразяват известен оптимизъм относно възможността да се върне постепенно към политическата си дейност. Движи се, четат му материали, просветват искрици на надежда… Но всички надежди ненадейно ще рухнат.

На кого в полуразрушената страна е нужно едно вечно препиращо се ръководство? Именно на този парадокс се спира XIII партийна конференция, състояла се в средата на януари 1924 г. Тя обсъжда поредните задачи в икономическата политика й дава политическа оценка на троцкистката опозиция.

На 19 и 20 януари Н. К. Крупска чете на Ленин по мъничко, „на дози“ материалите на партийната конференция. Когато в събота, спомня си по-късно Надежда Константиновна, по време на моето четене Владимир Илич започна да се вълнува, казах му, че резолюциите са приети единодушно. Обсъждането на въпроса за опозицията протича остро. Зиновиев и Каменев, бъдещите съюзници на Троцки, искат изваждането му от състава на Политбюро и на Централния комитет. Може би Ленин е виждал в този факт признаци на разкол, начало на издигането на една личност? Не е трудно да си представим колко му е било тежко месеци наред да не взима участие в партийните работи, макар съзнанието му да не е ни най-малко засегнато! Всичко да вижда, да слуша, да разбира, много да мисли и… Да бъде безсилен… Могъщата му мисъл е в безмълвно заточение… Можем само да се досещаме за дълбочината на духовната трагедия на гения. Ленин разбира, че предположението му относно възможността да се изостри фракционната борба в партийното ръководство е опасна реалност.

През деня на 21-ви здравословното състояние на Ленин рязко се влошава.

Евдокия Смирнова, работничка в шивашка фабрика, която от деня на мартенския пристъп на болестта помага на Надежда Константиновна в грижите й за болния Ленин, си спомня:

„На сутринта както винаги му поднесох кафе, а той се поклони приветливо и мина покрай масата, но не седна да пие, а се прибра в стаята и си легна. Чаках го до 4 часа следобед с горещо кафе, все си мислех, че ще се събуди и ще го изпие. А то пък му станало лошо. Поискаха ми бутилки с вряла вода… Докато да ги напълним и да ги донесем, те вече не му бяха нужни…“

Вечерта в 18:50 часа Ленин умира. Патологоанатомичното изследване потвърждава диагнозата на лекарите, че основа на болестта е силно изразена склероза на кръвоносните съдове на мозъка вследствие на прекомерно напрегната умствена дейност, а непосредствената причина за смъртта — кръвоизлив в мозъка. Троцки, който по това време е на юг по някакви неясни причини, не пристига за погребението, макар да разполага с достатъчно време. На 22 януари от Тифлиската гара той предава по телеграфа кратичка статия за вестник „Правда“. В нея четем:

„И ето Илич го няма. Партията осиротя. Осиротя работническата класа. Именно това чувство поражда преди всичко вестта за смъртта на учителя, на вожда.

Как ще тръгнем напред, ще намерим ли пътя, няма ли да се объркаме?

Нашите сърца затова сега са покрусени от такава безгранична скръб, защото всички ние по голяма милост на историята сме се родили съвременници на Ленин, работехме редом с него, учехме се от него.

Как ще тръгнем напред? — С фенера на ленинизма в ръце…“[10]

Кощунство ще бъде да се съмняваме в искреността на скръбните думи на Троцки. Пред Ленин Троцки не е можел да не се преклони.

През нощта на 22-ри се провежда специален пленум на Централния, комитет, а на 27 януари ковчегът с тялото на Илич е поставен в Мавзолея на Червения площад. На II общосъюзен конгрес на съветите, открит на 26 януари, се вземат решения за увековечаване паметта на В. И. Ленин. Траурното заседание на II конгрес на съветите се провежда в обвития с траурен креп Болшой театър.

В 6 часа и 20 минути вечерта председателят на централния изпълнителен комитет (ЦИК) на СССР М. И. Калинин предлага членовете на Президиума на ЦИК на СССР и членовете на ЦК на РКП(б) да заемат местата си в президиума. Доскоро в нашата литература нещата се представяха така, сякаш на заседанието се е изказал само Сталин, произнасяйки своята „клетва“. Но всичко е по-иначе. Пръв говори Калинин, след него Крупска и Зиновиев. Председателят на Изпълнителния комитет на Коминтерна Зиновиев направо пита присъстващите: „Ще съумеем ли ние да поведем нашата страна по-нататък, към онзи обетован край, към който се стремеше духовният взор на Владимир Илич? Ще съумеем ли ние, макар и с триста мъки, напрягайки всички сили на колективния разум и на колективната организираност, да изпълним онова, на което ни учеше Владимир Илич?“ Изказват се Бухарин, Клара Цеткин, Томски, Ша-Абдурасулев, Краюшкин, Сергеев, Нариманов, Зверева, Каменев. В речта на Каменев има една интересна мисъл: „Той никога не се страхуваше да остане сам и ние помним великите повратни моменти в историята на човечеството, когато този вожд, призван да ръководи човешките маси, беше сам, когато около него нямаше не само армии, но и група от съмишленици… Единственото, което не го напускаше, беше вярата му в творчеството на истинските народни маси.“[11] На заседанието прощално слово произнасят Олденбург, Ворошилов, Смородин, Риков. Сталин говори четвърти, след Зиновиев.

Речта на Сталин (както обикновено той подготвя сам текста й и после запознава с него членовете на Политбюро) е произнесена с патетичния маниер на клетва. Катехизисното мислене и тук се проявява. Всичко е разпределено „по кутийките“. Призовава да бъде създадено „царство на труда на земята, а не на небето“. Но в речта му има и нещо, което винаги, до последните дни на живота му, ще го придружава — възхвала на силата, на готовността за жертви: „няма да пощадим сили“, „отблъсквайки безбройните удари“, „силата на нашата страна“, „в това е нашата сила“, „няма да пощадим живота си“[12]. От името на партията Сталин се кълне да пази званието член на партията, нейното единство, да укрепва диктатурата на пролетариата, да заякчава съюза на работниците и селяните, да заздравява съюза на братските републики, да бъде верен на интернационализма. В речта му не се споменава за народовластие, за социалистическа демокрация, за свобода. Може би те са се подразбирали в мисълта за укрепване на диктатурата на пролетариата? Та нали тази диктатура има не само насилствена страна?! Обаче най-вероятно, е Сталин просто да не се е нуждаел от тези „тънкости“.

Започва нова глава в историята. Приемник на Ленин на поста председател на Съвета на народните комисари става А. И. Риков, на поста председател на Съвета по труда и отбраната е издигнат Л. Б. Каменев. Сталин, оставайки генсек, чака решенията на XIII партиен конгрес, където съгласно волята на Ленин трябва да бъде прочетено „Писмото“ му до конгреса. Но знаели ли са делегатите за това „Писмо“? По този въпрос има противоречиви свидетелства.

[1] XII съезд РКП(б). Протоколы ИМЛ при КПСС. Протоколы и стенографические отчеты съездов и конференций КПСС, с.50-53. ↑

[2] IX съезд Российской коммунистической партии (большевиков). Стенографический отчет. М., 1920, с.81. ↑

[3] Межрайонци — социалдемократическа група (троцкисти, меншевики-партийци, повечето членове на групата „Вперед“, бивши болшевики-примиренци, отцепили се от партията). — Б.пр. ↑

[4] Вж. Ленин, В. И. Събр.съч. Т.34, с.354. ↑

[5] ЦПА ИМЛ, ф.17, оп.2, д.34, л.I. ↑

[6] Троцкий, Л. Д. Моя жизнь. Т.II, с.141. ↑

[7] Горький, М. Собр.соч. в 30 томах. Т.17. М., 1959, с.43. ↑

[8] Cohen, S. Bukharin and the Bolshevik Revolution. N.Y., Alfred A. Knopf, 1974, p. 139–149. ↑

[9] Троцкий, Л. Д. Моя жизнь. T. II, с. 218, 226. ↑

[10] Цит. по: У великой могили. Издание газеты „Красная звезда“. М., 1924, с. 27, 63. ↑

[11] Цит. по: У великой могилы. Издание газеты „Красная звезда“. М., 1924, с. 246, 249. ↑

[12] Пак там, с. 248, 249. ↑

ДАЛЕЧНИТЕ ИЗВОРИ НА ТРАГЕДИЯТА

Има събития, които остават дълго време в сянката на историята, макар да заслужават неизмеримо повече. Това се отнася и за съдбата на Лениновото „Писмо до конгреса“. Аз вече споменах, че най-вероятно то е адресирано до делегатите на XII партиен конгрес, но по силата на редица причини не е доведено до знанието им. Струва ми се, че Марк Аврелий беше писал: различно летят мисълта и стрелата; мисълта, дори когато, разглеждайки нещо, е предпазлива, лети все пак направо към своя предмет. Мислите на Ленин, изложени в „Писмото“, „летели към своя предмет“, срещайки немалко спънки. Изглежда, за конкретния исторически момент поради противодействието те не са могли да изиграят ролята, за която били определени, но за бъдещето ролята им е неоценима. Те ще останат в историята на политическата мисъл като пророческо предупреждение, което гласи: за да бъдат осъществени, високите и благородни цели искат морална чистота.

Писмото на Ленин от 24–25 декември и допълнението му от 4 януари 1923 г., препечатани и сложени в пликове, Крупска, в съответствие с волята на Владимир Илич, предава в Централния комитет на партията на 18 май 1924 г., пет дни преди откриването на редовния XIII конгрес на РКП(б). В специалния протокол за предаването на тези безценни документи Крупска собственоръчно написва: „Предадени от мене записки, които Владимир Илич е диктувал по време на болестта си от 23 декември до 23 януари — 3 отделни записки. В тях не влиза записката по националния въпрос (намираща се в момента у Мария Илинична).

Някои от тези записки са вече публикувани (за Рабкрин, за Суханов). Сред непубликуваните има записки от 24–25 декември 1922 г. и от 4 януари 1924 г., които съдържат личните характеристики на някои членове на Централния комитет. Владимир Илич изяви твърдото си желание след смъртта му тези негови записки да бъдат доведени до знанието на поредния партиен конгрес. Н. Крупска“[1]:

Състоялият се в навечерието на конгреса пленум по докладна приелата Лениновите книжа комисия приема следното постановление: „Да се разгласят прочетените пред пленума документи в съгласие с волята на Владимир Илич на конгреса, като разгласата им се извърши по делегации и след предупреждение, че тези документи не подлежат на размножаване, а разгласата по делегации да се извърши от членовете на комисията по приемането на книжата на Илич.“[2]

Това е първият конгрес без Ленин. Политическия доклад изнася Зиновиев. Той започва да чете доклада много развълнувано: „В днешната «Правда» един от нашите обичани работници поети е предал прекрасно настроението в партията, отговарящо тъкмо на сегашния момент:

Вижте как трепнаха

уплашено мислите,

помътнелия взор

замрежи тъга.

— Политотчета на Цека…

не чете… не чете…

Ленин…

Без Ленин, без светлинка, без най-гениалната глава на земята ние ще трябва да разрешаваме сега онези с особена важност въпроси, от които зависи съдбата на нашата партия…“[3]

В пространния доклад на Зиновиев се разглежда широк комплекс въпроси: резултатите от годината, факторът време в социалистическите преобразования, работата на ЦК и на Политбюро, резултатите от дискусията, националният въпрос, международното положение, работата на РКП(б) в Коминтерна, резултатите от новата икономическа политика, Лениновият план за кооперирането. В доклада има специален раздел и за това РКП(б) „да не бъде само партия на града“, за „културните ножици“ и т.н. Но фактически нито в доклада на Зиновиев, нито в организационния отчет на Сталин се засягат въпросите, повдигнати от Ленин в последните му писма. Това надали е направено с умисъл. Просто интелектуалното равнище на Лениновите съратници (макар то да е, общо взето, високо) не може, повтарям това, да им осигури такъв задълбочен и прозорлив поглед към бъдещето, какъвто имал Владимир Илич. Защото Ленин не просто прави „план за построяването на социализма“, както е прието да се говори у нас, в областта на индустриализацията, колективизацията и културата. Тук също се отразява схематизмът в мисленето на Сталин, свикнал всичко да разчленява и да опростява до неузнаваемост. Лениновото „Завещание“ е концепция за социализма, в центъра на която е човекът, а също и въпросите, разглеждащи гаранциите за народовластие, демокрация и хуманизъм в новия строй. Всъщност Ленин търси пътища как да не се допусне отчуждаване на работния човек, на труженика от неговата власт; как да се победи избуяващата бюрокрация; как да се преобрази апаратът в демократичен и гъвкав, как да се издигне ролята на обществения контрол; как да се направят плодовете на свободата достъпни за всички. Именно тия въпроси образуват същината на Лениновото намерение за „редица промени в нашия политически строй“.

За най-голямо съжаление Политбюро, неговото ядро — Зиновиев, Каменев, Сталин, Троцки и Бухарин — или не са разбирали, или не са искали, а може би и не са могли напълно да разберат гениалните замисли на Ленин. Тринадесетият конгрес на партията, разглеждайки многобройните важни въпроси от тогавашната действителност, решава задачите на днешния, а не на утрешния ден. Централната идея на „Завещанието“ на Ленин за развитие на народовластието не се превръща в главната идея в неговата работа. Може да се каже, че тук се крие основният източник на бъдещите нещастия.

Въпросите за разширяване на демократичната страна в диктатурата на пролетариата и за обновяване на ръководните органи, за широкото привличане на масите към решаването на държавните въпроси фактически не се повдигат. Сталин само се докосва до въпроса за разширяването на Централния комитет. Но ние помним, че Ленин говори за увеличаване на ЦК за сметка на работниците и селяните. А вместо това и на XII, и на XIII конгрес увеличаване наистина има, макар и за сметка на достойни хора, но в голямото си мнозинство професионални революционери. От работниците и селяните са избрани съвсем малко нови членове на Централния комитет. А това, съгласете се, далеч не е едно и също.

В политическия доклад на Зиновиев въпросите за социалистическата демокрация, за която толкова много е загрижен Ленин, са разгледани своеобразно и по-точно едностранчиво. Докладчикът привежда изказването на един заводски инженер специалист, който смята, че е малко да се дадат на хората предмети от първа необходимост, на тях им е нужно да им бъдат дадени „човешки права“. Докато сме лишени от тези права, заявява инженерът, ще бъдем инертни. Докато не бъде признато, че „човекът е най-голямата ценност в държавата“, обществената и трудовата активност на хората ще бъде ниска. Не може да не признаем проницателността на този възглед. Наистина, наред с тия силни мисли специалистът изказва по много въпроси и погрешни мнения. На тези настроения у интелигенцията Зиновиев реагира по следния начин: „По този въпрос не си струва да си губим времето с излишни приказки. Съвсем ясно е, че такива права те (специалистите — б.а.) ще видят в нашата република, когато си видят ушите без огледало. Това е безспорно.“[4] Така мисли не само Зиновиев, но и мнозина в Централния комитет, които нямат възможността да прозрат дълбокохуманната концепция на социализма, в чийто център трябва да бъдат свободата, демокрацията и хуманизмът. Това невежество също е източник на бъдещите нещастия. Вярно е, че са изминали само шест и половина години от революцията. Без диктатурата на пролетариата Съюзът на съветските републики просто не би издържал под напора на вътрешните и външните врагове. Но това, че се забравят демократичните начала, народовластието, за които така много се грижел Ленин, рано или късно не може да не се отрази.

На конгреса на Лениновото „Писмо“ не се отделя вниманието, което е трябвало да се отдели. Отделните делегации са били запознати с „Писмото“ от специално определени хора. Особена активност проявява Каменев, който минава от делегация на делегация. Няма никакви обсъждания. След прочитането му на глас се внася предварително подготвено устно предложение (от членове на комисията по приемане на Лениновите документи): да се препоръча на Сталин в политическата си работа да има предвид критичните бележки на Ленин. И всичко свършва с това. Всъщност „благодарение“ на тази форма за запознаване на делегатите с Лениновото „Писмо“ то фактически е недооценено. И така, този документ с историческо значение не става основа за въвеждане на демократични норми в партийния живот, за организационни промени в ръководния ешелон на партията и за издигане на нова кандидатура за поста генерален секретар. Тук трябва да се има предвид и обстоятелството, че от написването на „Писмото“ е изминала почти година и половина. През това време Сталин застава начело на борбата с Троцки, който, още преди да умре Ленин, повежда яростни атаки против курса на партията, против политиката на НЕП-а. Сталин се опълчва решително против тези нападки, защитавайки в действителност и себе си. Поддържа го по-голямата част от партията. Това се отразява и върху отношенията на делегатите към Сталин. Мнозина сигурно са разсъждавали така: да се махне Сталин значи да се признае, че Троцки е прав.

Много от делегатите на конгреса трудно се ориентират в хитроумните плетеници на реалната политика и често пъти приемат формата за съдържание. Та нали и Троцки по същата причина запазва дълго популярността си благодарение на своите запомнящи се речи. Когато се прочита „Писмото“, у делегациите не възникват съмнения и никой не се запитва защо този извънредно важен документ не се обсъжда непосредствено на конгреса, защо е тази потайност, защо не се обнародват открито Лениновите предложения. Тия неща не са последица само от известна „обработка“ и натиск, но преди всичко и от ниската политическа култура на мнозина делегати. Една от причините за бъдещите нещастия е изостаналостта за дадения период в политическата култура не само на по-голямата част от населението, но и на партийните членове. Надали са много онези, които са разбрали, че именно сега, след революцията, отказвайки се от бога на небето, тръгват да си го създават на земята. Не им и хрумва, че докато богът на небето е символ и иска от хората най-често символични жертви, богът на земята няма да се задоволи с това и ще поиска страшни човешки жертви. Уви, такива ясновидци като Ленин са уникална, историческа рядкост.

Но нали не на всички политическата култура е толкова ниска? Нима Зиновиев, Каменев, Риков, Томски, Дзержински, Калинин, Рудзутак, Соколников, Фрунзе, Андреев и много други болшевики не са разбирали, че е нужно най-внимателно да се анализира „Завещанието“ на вожда? Мисля, че са разбирали. Но лозунгът за единство, възприеман често формално, заглушава интелектуалната им съвест. Можем дори да кажем, че нейният шанс, шансът на съвестта, не е използван. Така ще бъде още много пъти и в бъдеще. Издигането на новия вожд ще става не само в условията на орязване, кастриране на реалната демокрация, но и като се заглушава гласът на съвестта на мнозина, които трябва публично, открито да протестират против узурпирането на властта от едного. Всички знаят как ще завърши това за конкретния човек. Там е работата, че този шанс на съвестта може да се използва само в съюз с мъжеството на мисълта… Вътрешното раболепие обаче се оказва почти във всички случаи по-силно. Свободата в съзнанието на хората е често в положението на Пепеляшка.

Когато Сталин научава за Лениновото „Писмо“, заявява, че си подава оставката. Ако е била приета, може би много неща биха тръгнали другояче. Правилно постъпва. Така трябва да постъпва всеки болшевик. Но оставката не е категорична. Тук му е мястото да кажа, че през 20-те години Сталин два пъти си подава оставката. След XV конгрес например тя е в по-категорична форма. Троцкистко-зиновиевската опозиция претърпява поражение, което конгресът оформя организационно. На първия пленум след конгреса Сталин се обръща към членовете на Централния комитет с молба:

„Мисля, че до последно време имаше условия, принуждаващи партията да ме остави на този пост като човек повече или по-малко суров, представляващ известна противоотрова срещу опозицията. Сега опозицията не само е разбита, но е и изключена от партията. А между другото, имаме и указанието на Ленин, което според мене трябва да бъде изпълнено. Затова моля пленумът да ме освободи от поста генерален секретар. Уверявам ви, другари, че партията само ще спечели от това.“

Обаче сега авторитетът на Сталин се е повишил, за партията той е човекът, който се бори за единство и се опълчва непримиримо срещу всички фракционери. Оставката му отново не е приета. Но изглежда, че Сталин е бил предварително убеден в това и с молбата си за освобождаване от поста генерален секретар тайно е искал още повече да укрепи положението си.

На XIII конгрес Каменев и Зиновиев взимат всички мерки да не бъде изпълнена настойчивата Ленинова препоръка Сталин да бъде преместен от поста генерален секретар. Това вероятно е най-недостойната страница в политическата им биография, като се има предвид колко непосредствено са работили с Ленин. Склоняват Сталин да оттегли устното си заявление и заедно набелязват линия, съгласно която му се предлага да се съобрази с препоръките и критичните забележки на починалия вожд. Тази линия Зиновиев и Каменев провеждат лично сред големите отделни делегации, фактически обръщайки гръб на Лениновите идеи. Де да са знаели, че оневиняват своя бъдещ гробокопач!

Нелишените от способности и заслуги пред революционното движение и пред партията Зиновиев и Каменев смятат, че най-важното в дадения етап е да не се допусне Троцки до главните роли. Те самите искат да се докопат до тях. Не поставят на първо място съдбата на революцията, съдбата на Лениновото „Завещание“ и бъдещето на страната. Излиза на преден план старият колкото света императив — личните интереси, амбициите, славолюбието. И двамата, както и Троцки, явно подценяват Сталин. Известно е например, че в началото на 20-те години Зиновиев казва в тесен кръг: „Сталин е добър изпълнител, но той винаги трябва и може да бъде управляван. Сталин няма способностите сам да се управлява.“ Очевидно Зиновиев, а с него и Каменев в своите планове разчитат, че Сталин ще остане в ролята на генерален секретар само като ръководител на Секретариата, а в Политбюро ролята на първа цигулка ще играе друг човек. Разбира се, Зиновиев! Сталин разбира замисъла на „дуета“ и до известно време си дава вид, че тази „комбинация“ го задоволява. Та не току-така се постарава да наложи за докладчик по главния, политическия въпрос на XIII конгрес Зиновиев. Зиновиев и Каменев се страхуват от Троцки и не смятат Сталин за опасен. А на конгреса Троцки е пасивен. Сякаш просто чака кога ще го извикат… Такава е обстановката в ръководното ядро на Централния комитет.

Днес, след десетки години, можем да кажем, че главните фигури, ангажирали се с реализирането на Лениновите указания, са били Зиновиев и Каменев (разбира се, и Сталин, но самичък той нищо не може да направи). Именно тези двама политици, ръководейки се от моментни лични интереси, фактически пренебрегват последната воля на вожда. През 1917 г. те се противопоставят на идеята му за въоръжено въстание, противопоставят се на волята му и когато вече го няма. А нали Зиновиев обичал публично и с гордост да казва, че преди революцията цели десет години (от 1907 до 1917 г.) е най-близкият ученик на Ленин! Че, виждате ли, никой не е поддържал Ленин в Цимервалд и Кинтел както Зиновиев! Каменев е личен приятел на семейство Улянови и не крие това. Така или иначе, тези двама политически близнаци твърдо вярват в своята особена роля след смъртта на Ленин. Именно те заедно със Сталин решават да не се разгласява Лениновото „Писмо до конгреса“. И макар че на XV партиен конгрес (декември 1927 г.) по предложение на Орджоникидзе този документ е публикуван в текущия бюлетин, той не стига до широките партийни слоеве, до народа.

Сталин си взема добра поука от антидемократичността на постъпката с „Писмото“ и по-късно започва доста често да се възползва от урока, получен в „школата“ на Зиновиев и Каменев, които искат да оставят миналото на миналото. Но това невинаги може да стане. Миналото може и да отмъщава. Без дори да подозират, те посяват конфликта на миналото с бъдещето. В кървавата жътва ще паднат след време и техните глави… Щом надвие с тяхна помощ Троцки, Сталин веднага ще загуби всякакъв интерес и към двамата. А след малко повече от десет години хладнокръвно ще санкционира и физическото им унищожаване. Не е трудно да си представим колко пъти после мислите на Зиновиев и Каменев са се връщали към времето, когато, пренебрегвайки „Писмото“, сами изтикват нагоре диктатора, бъдещия си палач. Наистина, когато между тях и Сталин настъпва разрив, те отведнъж стават „принципни“. Тъй като въпросът опира до личното им положение, политическите близнаци веднага забравят, че доскоро са защитавали Сталин, и се опълчват срещу него. Още на XIV партиен конгрес, през декември 1925 г., единият от лидерите на „новата опозиция“ се обръща към делегатите с верни, позакъснели думи: „Аз стигнах до убеждението, че другарят Сталин не може да изпълни ролята на обединител на болшевишкия щаб…“ Но за делегатите това изказване е само поредна атака на фракционерите. Онова, което тези политици правят преди това, опазвайки Сталин на поста генерален секретар въпреки Лениновото желание, за съжаление, вече няма да могат да променят. Както и никой друг. И май че можем да кажем като Плутарх за Александър Македонски: погрешно ще е да сметнем, че властта на Александър му е подарък от съдбата. На Сталин му помагат да вземе властта. Преди всичко Зиновиев и Каменев. Въпреки волята на Ленин.

При тези условия претърпелият категорично поражение в протеклата дискусия Троцки се опитва „да си измие очите“ и заема временно разтеглива позиция. Изказването му на XIII конгрес Зиновиев нарича не „конгресна“, а „парламентарна“ реч. Според неговите думи Троцки се обръща не към делегатите, а към партията и се опитва „да говори съвсем не това, което мисли“. Наистина изказването на Троцки е необичайно. Основното му съдържание е насочено против бюрократизирането на партийния апарат. За по-голяма убедителност той се позовава на Ленин и Бухарин и атакува ръководството на Централния комитет от позициите на новатор, борец за опазването на революционните традиции в партията. „Масите мислят по-бавно от партията“ — твърди Троцки. За да си запази способността „да мисли бързо и правилно“, партията трябва да бъде освободена от „недъзите си“, изразени в бюрократизирането на партийния апарат. Но се оказва, че Троцки пуска стрелите си против бюрократизма с друга цел: именно бюрокрацията развъжда фракционерството, твърди Троцки. Така че именно бюрокрацията е причината за идеологическите и политическите атаки против щаба на партията. С други думи, дискусията, натрапена на партията от него, е един вид отговор по отношение на бюрокрацията в Централния комитет, в губернските партийни комитети, във всички равнища партийната йерархия. В тези разсъждения има някакво рационално зърно. Но Троцки повече се притеснява не за партията, а за себе си. Троцки си остава Троцки: тогата на борец за демокрация му е нужна само като словесна козметика за оправдаване на нападките му против курса на Централния комитет, макар в партията да не са забравили, че именно той е един от инициаторите за прилагане на методите на „казармения комунизъм“, пораждащ неизбежно бюрократични извращения.

Може да се каже, че XIII конгрес не прави и крачка напред по пътя на развитието на Лениновите идеи за демократизиране. Тук е изворът на много бъдещи трагедии. Делегатите не изпълняват последната воля на Ленин за преместването на Сталин от поста генерален секретар. Непоследователността на членовете на ЦК по този въпрос, отстъпката, направена пред Сталиновите доброжелатели (за онова време!) Каменев и Зиновиев, по-късно струва скъпо на партията.

Справедливостта изисква да кажем, че по всяка вероятност много от членовете на Централния комитет са наясно: ако бъде сменен Сталин, ще се създаде впечатление, че Троцки е прав. Кой знае, може би ако Троцки не се е компрометирал с октомврийското си предизвикателство (1923 г.), шансовете му са щели да бъдат доста големи. Алтернативата обаче Сталин да бъде заменен с Троцки не задоволява повечето от съратниците на Ленин. Така че с известна доза предположение може да се каже, че Сталин запазва поста си на генерален секретар и благодарение на „помощта“ на Троцки.

Ленин само полага демократичните основи на държавното и партийното строителство, но той не успява да ги доразвие. Да посочим например само една от чертите на демокрацията: периодичната подмяна на ръководните партийни работници. Защото, дори и оставен на поста генерален секретар, Сталин е щял да го заема само за ограничен срок, определен от устава, и така може би е нямало да се допусне по-късно чудовищното култовско израждане. Напълно обяснимо е защо кралица Виктория, императрица Екатерина II, негусът Хайле Селасие или шахът на Иран Реза Пахлави са царували с десетилетия — те са монарси! Но оставането на Сталин начело на партията и на държавата, фактически с нищо и от никого неограничено, не може да не доведе до деформации. Не може! В Лениновото предложение на XII партиен конгрес „Как трябва да реорганизираме Рабкрин“ прозира мисълта за задължителното обновяване на ръководните партийни органи, за разграничаване на функциите на Централния комитет от функциите на съветите. За първите кълнове на демокрацията не се полагат грижи. Постепенно те са напълно задушени от по-мощните издънки на догматизма, бюрокрацията, механичното администриране. Бъдещият култ към „великия вожд“ не се е родил от нищото.

На първо време няма никакви външни признаци за узурпиране на партийната власт. Обратното. Сталин води борбата си с Троцки под лозунга за колективна борба срещу неговите бонапартистки, диктаторски изсилвания, срещу претенциите му за еднолично лидерство и срещу безграничните му амбиции. Троцки продължава да гребе от политическия си капитал, натрупан в годините на гражданската война, без да забелязва, че той главоломно се стопява. Критикувайки претенциите на Троцки за особената му роля е ръководството. Сталин предлага формално друга, по-прогресивна и демократична алтернатива — „колективно ръководство“. Макар че това ръководство се трансформира постепенно в посока, изгодна за самия генерален секретар. Сталин си е набелязал вече план за промени в ръководното ядро на партията. Първият, когото трябва да отстрани от ръководството, много естествено, е Троцки. А докато не му дойде времето, важно е да не се форсират събитията. Така че съставът на Политбюро след XIII конгрес фактически не се променя, дори Троцки остава в него. Нов член е само завоюващият си бързо авторитет в партията Бухарин. Лениновата характеристика за Бухарин като „любимец на партията“ ускорява избирането му във висшия партиен орган. Кандидат-членове на Политбюро стават Дзержински, Соколников и Фрунзе. Секретариатът придобива нов вид: генерален секретар — Сталин, втори секретар — Молотов, секретар — Каганович. По отношение на поддръжката новият състав на ядрото на Централния комитет става по-благоприятен за Сталин. Изглежда, че партийната му кариера е преживяла вече най-трудните си часове. Не само не го преместват от поста генерален секретар, за което настоява Ленин, но нещо повече — той успява да заздрави положението ск в партийното ръководство.

Лениновото „Писмо до конгреса“ изчезва за десетилетия от погледа на партията. То не е публикувано в „Ленински сборник“, макар че Сталин обещава да се погрижи за това. Наистина в средата на 20-те години „Писмото“ няколко пъти „се показва на повърхността“ въз връзка с вътрешнопартийната борба. То дори се публикува в бюлетин №30 на XV партиен конгрес (в тираж над 10 хил. броя) с надпис „Само за членове на ВКП(б)“ и се разпраща в губернските комитети на партията и в комунистическите фракции в ЦИК и ВЦСПС. Част от него е публикувана във в. „Правда“ от 2 ноември 1927 г. Ето защо не можем да кажем, че партията нищо не е знаела за този документ. Но след като волята на Ленин не се изпълнява веднага, по-късно това става все по-трудно. Преди всичко защото на първо време Сталин се опитва, макар и външно, да промени поведението си. А най-много, защото за партията той застава начело на мнозинството в Централния комитет в борбата с опозиционерите, макар че опозицията изразява често само идейни различия, други възгледи и алтернативи. Благодарение на усилията на Сталин обаче думите „опозиция“ и „фракция“ стават синоним на враждебност. Както е известно, партията, по-късните поколения комунисти научават за Лениновото „Завещание“ чак след XX конгрес на КПСС Такива „тайни“ са опасни, те унищожават демократичните основи и създават неволно лъжливи представи у хората, че истината може да бъде изпратена на заточение. В брошурата си „Изводи от XII конгрес на РКП“, излязла през 1923 г., Карл Радек пише, че някои личности искат „да натрупат капитал“ от последните писма на Ленин, твърдейки, „че там има някаква тайна“, която не позволява да бъдат публикувани.[5]

Както свидетелства опитът на историята, колкото повече истината се потулва, толкова по-големи са възможностите за злоупотреби. В крайна сметка всички опити да се скрие истината са обречени на провал. Но преди това да стане ясно, нанася се огромна вреда на общественото съзнание, на политическата култура, на духовните ценности. Историята с „Писмото“ още веднъж ни напомня, че лъжата винаги се скроява, фабрикува, създава. А истината няма защо да се фабрикува. Тя просто трябва да бъде открита, намерена, изяснена, защитена. Тук се крие една от противоположностите, различаващи истината от лъжата. За истината е нужна светлина, много светлина; лъжата винаги търси мрака, прикритието, секретността. А Сталин много обича „строго поверителното“. Скоро върху делата, папките и елементарните документи ще се появят доста такива надписи. Разбира се, държавни и партийни тайни има и сигурно ще има. Но превръщането на проста преписка, отчети, телеграми, елементарни сведения в някаква тайна създава за някои нещо като особен пласт на живота. Никой не се замисля, че прекомерната засекретеност на държавния и обществения живот е благодатна почва за продажничество. В центъра на всички „тайни“ е самият Сталин, който намира време да реагира лично на непрекъснатия поток от съобщения.

Текстът на Лениновото „Писмо до конгреса“ е публикуван няколко пъти на Запад, не без участието на Троцки. Отначало в САЩ неговият отдавнашен привърженик М. Истмън публикува документа с обширни антисъветски коментарии. По-късно, през 30-те години, във Франция Б. Суварин, френски гражданин от руски произход, сътрудник на „Юманите“, се връща към този документ. Троцки полага непрекъснати усилия да привлече вниманието към „Писмото“, като публикува отделни откъси, променяйки ги до неузнаваемост. В края на живота си той тълкува този Ленинов документ фактически еднозначно: Ленин е предложил Сталин да бъде преместен от поста генерален секретар и е препоръчал на делегатите да издигнат за лидер на партията него, Троцки, като най-способен и най-умен. Той така често повтаря в книгите и статиите си тази теза, че изглежда сам започва да вярва в нея.

Съдържащите се в „Завещанието“ Ленинови идеи предвиждат широк спектър от демократични мерки в първата в света социалистическа държава. Предлага се да се увеличи притокът от свежи сили в ръководството на партията и държавата, да се повиши ролята на професионалните съюзи, на съветите, обществените организации, народните и контролните органи, ролята на отчитането на ръководителите пред трудещите се, макар че още не са поставени конкретно въпросите за плебисцити, референдуми, допитвания, за задължителен отчет на ръководителите, за строго периодичното обновяване на партийните кадри и за други аспекти в „технологията“ на демокрацията. Важно, извънредно важно е, че Ленин вижда същината на социализма в синтеза от демокрация, хуманизъм, свобода и справедливост.

Постепенното отдръпване от Лениновите изходни позиции на широк демократизъм не може да не се отрази отрицателно върху всички области от живота на съветската държава. Именно тук са дълбоките извори на бъдещите деформации, култовски извращения, злоупотреби с властта. Но идейният пълнеж на Октомври е толкова непреодолим, че не са могли напълно, да го смачкат и унищожат всички филтри на догматизма и бюрокрацията. Трябва винаги да помним и да не забравяме това. И не заради това, че нито днешното, нито утрешното са вечни. И едното, и другото отминават. Както изглежда, вечно е само миналото. А то твърде често изпраща своите послания към идното. Идното, бъдещето, днес е такова, че, от една страна, ако не утолим жаждата си да разберем онова, което е било, ще ни бъде трудно да превърнем в действителност идеалите си. А от друга — струва си да видим, че миналото учи на мъжество и способност да защитим истината. Неопетнената съвест винаги има своя шанс.

Нужно е да отдадем дължимото на тогавашното време: политическата система на обществото, която се създава в ония години, придава огромно значение на възпитаването на населението, на подрастващите поколения в духа на революционните идеали, на социализма и комунизма. В ония години широко се разпространява образът на идеалния „нов човек“, някакъв образец, модел на бъдещата личност. Още през 20-те години, въпреки че започват да се засилват бюрократичните тенденции, но идеологичната страна на преустройството на обществото се придава първостепенно значение. Простота, скромност в живота, непретенциозност във всекидневието, общуване, готовност да се откликне на всеки призив на обществото, дълбока ненавист към еснафството и печалбарството, извисена духовност, чужда на дребнавите бакалски сметки — всички тези черти на човека от 20-те, 30-те. 40-те и по-късните години показват, че бюрократизмът не е задушил най-доброто у гражданина на първата социалистическа страна. Хората са били силни с вярата си в идеята.

Лениновите принципи не се изгубват изцяло в йерархията на бюрократичните пластове и догматичните щампи. Идеите му, макар и понякога в орязан, непълен вид, са главното оръжие в борбата за избиране на пътища и начини за изграждане на новото. При цялата противоречивост и драматичност на този процес в страната има сили, готови да отстояват Лениновата стратегия и тактика в началния етап на социалистическото строителство.

Хегел смята, че над всичко царува съдбата във вид на сляпа, неразумна сила. Теолозите допълват, че това е някаква външна сила, която знае бъдещето на всеки човек и води хората по определената им пътека към неизбежния им финал. След смъртта на Ленин Сталин, вместо да слезе от капитанския мостик на партията и да иде в някой народен комисариат, напук на Хегел, когото той така или иначе никога не ще успее да надвие, взема съдбата в свои ръце. По онова време обаче никой не може и да предположи каква роля ще изиграе в историята Сталин — първият генерален секретар на болшевишката партия. Кой е могъл да каже, че неговата възнисичка фигура ще хвърли такава чудовищна, мрачна и гигантска сянка върху цялото велико дело?

Сред изброените далечни извори на трагедията можем да съзрем и друг: създаваната тогава строго централизирана система още в зародишните си възможности е криела опасности. Човекът, съсредоточил в ръцете си неограничена власт, изпълнителят на идеята, още тогава си поставя за цел да заграби управлението на тази система. Никой не му попречва. Предупреждението на Ленин е подценено. „Старата гвардия“, ангажирана в междуособна борба, не поема историческата роля на колективен лидер. Извоюваната свобода замъглява очертанията на идното. Както пише Николай Бердяев в своя опит за философска автобиография, „опитът на руската революция потвърждаваше моята вече отдавнашна мисъл, че свободата не е демократична, а аристократична. Свободата не е интересна за въстаналите маси и не им е нужна; те не могат да понесат бремето на свободата“[6]. Спорна мисъл, вярна обаче в такава посока: да използват извоюваната свобода така, както учи Ленин, нито масите, нито „старата гвардия“ не са могли и не са съумели. Идното, както винаги, е в мъгла…

Съзидателните възможности на бъдещето са не по-малко загадъчни от невъзвратимостта и тайните на миналото.

[1] Ленин, В. И. Събр.съч. Т.45, с.591-592. ↑

[2] Пак там. с.594. ↑

[3] XIII съезд Российской коммунистической партии (большевиков). Стенографический отчет. М., 1924, с.37-38. ↑

[4] XIII съезд Российской коммунистической партии (большевиков). Стенографический отчет. М., 1924, с.110. ↑

[5] Радек, К. Итоги XII съезда РКП. М., 1923, с.25. ↑

[6] Бердяев, Н. Самопознание. Опыт философской автобиографии. Париж Умка-пресс, 1949, с.251. ↑

ГЛАВА ТРЕТА

ИЗБОР И БОРБА

Истината е дъщеря на времето, а не на авторитета.

Ф. Бейкън

Родилните мъки на новото общество продължават. А животът си тече. След XIII конгрес Сталин полека-лека си възвръща позагубената самоувереност. Преди да умре Ленин, едва ли са го спохождали някакви сериозни честолюбиви намерения. А после… Едва ли категорично бихме могли да твърдим, че още тогава е повярвал във възможността да използва появилия се на пръв поглед невъзможен шанс. Вътрешният свят на човека често и в много отношения е цяла загадка.

През 1793 г. главата на краля на Франция Луи XVI се търкулва в кошницата под гилотината. Минута само, а може и по-малко, преди ножът да се стовари върху кралския врат, Луи Каиет попитал палача: „Да има вести от Лаперуз?“ (пета година минавала откак изчезнала околосветската експедиция на Лаперуз и както по-късно се изяснило — завинаги). Тайните кътчета на съзнанието са наистина непроницаеми: още миг и Луи XVI ще потъне в нищото, но него не го интересува собствената му съдба, а Лаперуз… Над Сталин никой не вдига ножа на гилотината, но и никой не знае по-нататъшните му планове. А и дали е имал планове?

В библиотеката му, която той започва без много шум да създава в малкото си кремълско жилище още от 1920 г., голяма част от литературата е съставена от книги, издавани преди революцията: сборници с трудове на Маркс, Енгелс, Плеханов, Лафарг, Люксембург и Ленин, книги на утопистите, на Толстой, Гаршин, Чехов, Горки, Успенски и малко известните сега трудове на Бищок, Зонтер, Хъбсън, Конуърт, Танхилевич… Много от тях не са само за украса на скромното му жилище. В книгите има бележки с молив, подчертавания, по всяка вероятност негови.

В „Мисли“ от Наполеон отстрани на полето е отбелязана с дебела черта една фраза от спомените на императора: „Именно вечерта в Лоди[1] повярвах в себе си като в необикновен човек и се изпълних с честолюбието да извърша велики дела, които ми се струваха дотогава фантазия.“[2] Преживява ли Сталин своето „Лоди“, след като запазва поста генерален секретар въпреки волята на Ленин? Изглежда, за политическата кариера на Сталин това действително е кулминационният момент: 45-годишният генерален секретар е почувствал, че след смъртта на Ленин в никакъв случай не е по-лош от своите колеги в Политбюро и ЦК.

По този въпрос Сталин сигурно все по-често се е замислял в редките минути на отмора, прекарвани в извънградската му вила в Зубалово. В началото на 20-те години край Москва има вече стотици занемарени сгради, вили, извънградски къщи, изоставени от „предишните“. Повечето от тях са избягали в чужбина, други са загинали в кървавата сеч по време на гражданската война, на трети просто са „експроприирали“ тези „атрибути на буржоазния разкош“. Много от постройките са превърнати в болници, приюти за бездомни деца, складове и почивни домове на многобройните държавни учреждения, които започват да никнат като гъби след дъжд. Близо до гарата е Усово с десетина вили. Една от вилите на петролния магнат Зубалов е дадена на Сталин. Тук се заселват също така Ворошилов, Шапошников, Микоян, малко по-късно Гамарник и други партийни, държавни и военни ръководители на страната.

През 1921 г. на Сталин му се ражда син Василий след няколко години — Светлана, по-късно тук идва и Яков, синът му от първата му жена. Надежда Сергеевна, жената на Сталин — а тя, както знаем, е с двайсет и две години по-млада от мъжа си, — се залавя сърцато и прилежно като всяка млада стопанка да се грижи за непретенциозното домашно огнище. Живеят скромно, само със заплатата на Сталин, преди жена му да тръгне на работа отначало в редакцията на списание „Революция и култура“, а после в Секретариата на Съвета на народните комисари. По-късно тя отива да учи в Промишлената академия. Веднъж, както седят на масата, неочаквано Сталин казва на жена си: „Аз никога не съм обичал парите, защото обикновено съм бил без пари.“ Когато разглеждах документите от Сталиновия архив, интересно ми беше да чета разписките на Сталин, които Стасова му дава в потвърждение на това, че е получавал от партийната каса аванси по 25, 60 и 75 рубли „за сметка на заплатата“ за идния месец. Този човек е познавал безпаричието не само от чужди приказки.

Постепенно в дома се появяват бавачка и икономка. Тогава не е имало нито многобройна охрана, нито коменданти, нито куриери, нито десетките други длъжности, които ще изникнат по-късно, а самите вождове ще наричат тия хора „обслужващ персонал“, за да не употребяват буржоазното понятие „прислуга“.

Както и всички ръководители на партията, в първите години след революцията Сталин живее простичко и скромно, в съответствие със семейния бюджет и партийните принципи. Още през октомври 1923 г. ЦК и ЦКК на РКП(б) подготвят и разпращат до всички партийни комитети специален документ, в който се излагат мерките, изработени на IX партийна конференция на РКП(б) (септември 1920 г.). В него се казва, че е недопустимо да бъдат използвани държавни средства за благоустрояване на частни жилища, за обзавеждане на вили, за даване на премии и възнаграждения в натура на отговорни партийни работници. Предписва се най-строго да се следи за моралния облик на партийните членове, да не се допуска голяма разлика в заплатите на „специалистите“ и отговорните партийни работници, от една страна, и на основната маса трудещи се, от друга. Пренебрегването на този принцип, се посочва в циркуляра, „нарушава демократизма и става източник за разлагане на партията и за понижаване авторитета на комунистите“. Потвърждава се Лениновото положение, че „отговорните работници комунисти нямат право да получават персонални заплати, а също премии и възнаграждения за извънреден труд.“[3] При Ленин дори съществува негласната традиция членовете на ЦК да внасят литературните си хонорари в партийната каса.

По това време партийните ръководители не притежават ценни вещи, а разговорите на тая тема се смятат за признак на лош, еснафски, дори антипартиен тон. Външно проявяваният аскетизъм е дълго време една от присъщите черти на Сталин. След смъртта му фактически у него не са намерени други лични вещи освен няколко мундира, едни подплатени плъстени ботуши и един кърпен селски овчи кожух. Той не обичал вещите. Обичал властта. Само властта!

Понякога в неделите, ако обстановката позволявала, се събирали най-често у Сталин. Идвали Бухарин с жена си, Орджоникидзе, Енукидзе, Микоян, Молотов, Ворошилов, Будьони, често пъти с жените и децата си. Будьони свири на хармоника, а те пеят руски и украински песни, дори си потропват… Но при Сталин, във вилата, Троцки никога не е ходил.

Седят около масата, водят дълги разговори за положението в страната и в партията, както и по текущите вътрешни и международни въпроси. Обикновено тук е и старият болшевик С. Я. Алилуев, когото неговият зет много уважавал. Най-често Алилуев вмъквал в разговора само реплики за „ония години“ (той бил член на партията от момента на основаването й, с което много се гордеел). Често се препират, понякога остричко. Всички си говорят на „ти“. Сталин е равен сред равните. Никакви признаци на чинопочитание, а още по-малко на славословия или подмазване.

Срещали се хора, които само преди по-малко от десет години са били парии в обществото, а сега по волята на историческите обстоятелства се оказват начело на гигантската държава, едва-едва оправяща се от безбройните рани, нанесени й от мечовете на войната, междуособиците и метежите. Много от въпросите, обсъждани тук, често пъти се поставят пред Политбюро. Така например веднъж Молотов съобщава за любопитна статистика: в Русия еди-колко си жито отива за домашна ракия и еди-колко си рубли губи от това хазната. След няколко дни, на 27 ноември 1923 г., на заседание на Политбюро след съобщението на Молотов излиза решение:

„Възлага се на Секретариата да създаде постоянно действаща комисия за борба с варенето на домашна ракия, с кокаина, кръчмарските и хазартните игри (по-специално лотото) в състав: председател — др. Смилович, заместник — др. Шверник, членове — др. Белобородов, Данилов, Догадов, Владимиров.

Секретар на ЦК СТАЛИН“[4]

Пак така, обсъждайки в тесен кръг причините за болестта и смъртта на Ленин, решават да предприемат някои мерки за подобряване на медицинското обслужване на партийното ръководство. На пленума на ЦК от 31 януари 1924 г. Ворошилов докладва въпроса „За здравеопазването на висшето партийно ръководство“. След обсъждане се постановява:

„Да се отправи молба към Президиума на ЦКК да обсъди необходимите мерки за опазване здравето на висшето партийно ръководство, като преди всичко вземе решение относно необходимостта да се определи специален другар, който да следи за здравето и за работните условия на висшето партийно ръководство.“[5]

Мисля, че при Ленин въпросът е щял да бъде поставен по-иначе, по-широко: през призмата на грижите за здравето на целия народ, включително и на ръководния състав. Всичко започва с такива „дреболии“. Елитарното мислене на „висшето партийно ръководство“, което изповядвало тогава принципите за съразмерност, ражда и привилегиите — различни доплащания („пликове“), лични вагони за ръководството, вили на юг, многоброен „обслужващ персонал“. Всичко започва постепенно…

Често спорят как „да се внедри социализмът“. Пунктирната линия на движение зад хоризонта, към бъдещето, набелязана от Ленин като траектория, се губи нейде в мъглявината. Векторът на движението, посоката му, са ясни. Но как да се върви, какви трябва да бъдат темповете, методите, начините за изграждане на новото общество — тези неща изглеждат мътни. След като изпраща гостите си, Сталин сигурно дълго е крачел в дрезгавината на угасващия ден с мисли за идващото утре. У него зреят не само отговорността и тревогата за бъдещето. Заедно с тях набъбват славолюбието и честолюбието му: може пък тъкмо този отрязък от време на борба и неопределеност да е неговото „Лоди“?

[1] Една от първите си бляскави победи по време на италианската кампания (1796–1797 г.) младият Наполеон е извоювал край градчето Лоди. — Б.а. ↑

[2] Наполеон. Избр. произв. М., 1941, с.62. ↑

[3] КПСС в резолюциях и решениях. Ч. I. Изд. 7. М., 1953, с.511. ↑

[4] ЦПА ИМЛ, ф.558, оп.I, д.4870. ↑

[5] ЦПА ИМЛ, ф.17, оп.2, д.112. ↑

КАК ДА СЕ СТРОИ СОЦИАЛИЗМЪТ?

Идеално е, когато между силата и мъдростта има хармония. Много рядко става така. Най-често бъдещето принадлежи на силните, не непременно на мъдрите, за съжаление. Обикновено едното от тези две начала надделява в един или друг отрязък от историческия път. Осъзнаваме или не осъзнаваме този феномен, той тъй или иначе съществува наред с другите. В историческите моменти на избор какво да бъде съотношението между мъдростта и силата всичко е възможно. Сталин не е познавал и не е чел древните мислители. А Сократ, доколкото си спомням, изказва мисъл, актуална не само за неговото време: „Философите трябва да бъдат управници, а управниците — философи.“ На силата винаги е нужна мъдрост. Сталин беше силен, но не мъдър. (Макар че всички ние дълго време приемахме за мъдрост хитростта, извратливостта и коварството на ума му.) В момента на избора на средствата и пътищата за осъществяване на великите идеи това изиграва трагична роля.

В първата в света държава на работниците и селяните енергията на масите е освободена. Как да бъде насочена тя към целта, към идеала, към върховете, които дори на Ленин изглеждат близки? Как да се строи социализмът? Партийният печат е пълен със статии на стари и нови теоретици, даващи съвети и наставления как да се върви по-нататък. Всичко е ново. Често на хората им се струва, че е достатъчен верен лозунг и нещата ще тръгнат.

Ще напомня, че в края на 1924 г. Троцки написва в Кисловодск „Уроците на Октомври“. В тях отново се опитва да омаловажи ролята на другите лидери на революцията, за да обоснове „теоретично“ претенциите си за лидерство. Както се отбелязва в статия на списание „Болшевик“ (1924, №14), в своите „Уроци“ Троцки преминава от позицията на „летописец“ на позицията на пристрастен прокурор. Той обявява, че в хода на революцията „ЦК бил прав тогава, когато бил съгласен с него, Ленин също не бил прав, когато не споделял мнението му“. В революцията, пише Троцки, идва момент на един вид „прииждане на водите“ и ако се изпусне, няма да има нито прииждане, нито революция. Та той, Троцки, умеел да улови върха на „прииждането“… Революцията „станала“, защото въпреки „болшинството на стария болшевизъм“ начело били застанали Ленин и Троцки. Такава е историческата версия на бившия меншевик.

Троцки отново повдига въпроса, че съдбата на революцията в Русия ще зависи в решителна степен от това, „в каква последователност ще се извършва революцията в различните европейски страни“[1]. В своя труд „Перманентната революция“ той пише още по-определено, че завършването на социалистическата революция в национални рамки е немислимо, че „опазването на пролетарската революция в национални рамки може да бъде само временен режим, макар и продължителен, както показва опитът на Съветския съюз“. На въпроса, как да се строи социализмът, Троцки отговаря „в очакване и насърчаване на световната революция“. Той вярва, че „октомврийски революции“ ще се заредят една след друга в целия свят, че Червената армия трябва да помогне на другите страни в този велик прелом. Това е явно левичарство, но, разбира се, не и „престъпление“, както по-късно започват да го квалифицират. Освен всичко друго на Троцки не е чужда и революционната романтика, която винаги е била чужда на Сталин.

По въпроса за теорията на „перманентната революция“ Троцки пише: „Самостоятелно Русия не може, разбира се, да стигне до социализма. Но след като открие ерата на социалистическите преобразования, тя може да даде тласък на социалистическото развитие в Европа и по този начин да стигне до социализма, влачена на буксир от напредналите страни.“[2] Така мисли Троцки до 1917 г. След революцията той изменя отчасти становището си. Полемизирайки мислено със Сталин, Троцки излага своето гледище във вид на диалог.

Сталин. И така, вие отричате, че нашата революция може да доведе до социализма?

Троцки. Смятам, както и по-рано, че нашата революция може и трябва да доведе до социализма, след като придобие международен характер.

По-нататък той обяснява тези теоретични различия така: „Ключът на нашите теоретични противоречия е в това, че вие твърде дълго сте изоставали от историческия процес, а сега се опитвате да го изпреварите. Пак в това, тъкмо случай да кажа, е и ключът на вашите стопански грешки.“

Троцки смята теорията за построяване на социализма в една отделна страна за несъвместима с теорията на „перманентната революция“. Поддържайки Троцки, Преображенски пише, че само свръхиндустриализацията за сметка на селския сектор може да даде на държавата промишлената основа, шансовете за социализъм.

Сталин има повърхностна представа за икономиката. Обаче вижда в какво тежко положение се намира страната. Времето на дискусии и спорове в партията, продължило почти десет години, е период на борба не само за определяне на равнището и характера на демократичното общество, но и за търсене на пътища за развитие на икономиката. Ако Сталин е имал икономическа проницателност, щял е може би да види в последните статии на Ленин как е очертана концепцията за социализма, свързана тясно с необходимостта от индустриализация и доброволно коопериране, от мощен подем на културата сред широките маси, от усъвършенстване на социалните отношения и непрекъснато развитие на демократичните начала в обществото. Пророческите Ленинови думи, че новата икономическа политика връзва много от тези проблеми в един възел — спойката между града и селото, „освобождаването“ на икономическите лостове, търговията, отколешната предприемчивост на трудолюбивите хора, — че „неповска Русия ще стане социалистическа Русия“[3], на Сталин никога не са му били напълно ясни.

През първите години се интересува от икономическите възгледи на Бухарин, Преображенски, Струмилин, Леонтиев и Бруднов, но трудно разбира същността на сложната плетеница от термини, закони и тенденции. Човекът, който никога не е работил в производството, който не е знаел как мирише наесен разораната нива, който не е изучил азбуката на икономическата политическа грамотност, в края на краищата се съгласява например с неизбежността от „стоков глад“ при социализма, съпътстващ ни и до ден-днешен. Наистина Сталин се опитва да разбере нещичко от икономиката. В библиотеката му е запазена книгата на О. Ермански „Научната организация на труда и системата на Тейлър“. Знае се, че Ленин е похвалил автора, задето е успял да изложи Тейлъровата система, а заедно с това, което е особено важно, както положителната, така и отрицателната й страна[4]. Дали пък именно затова Сталин е чел тая книга?

Като анализира неговите трудове, записки, изказвания, а главно практическите му действия, човек се убеждава, че икономическото кредо на Сталин е съвсем просто. Страната трябва да бъде силна. Не, не само силна, а могъща. Преди всичко — всестранна индустриализация, след това — максимално приобщаване на селячеството към социализма. Път, метод и средство — най-широка опора върху диктатурата на пролетариата, в която Сталин признава само едната, „силовата“ страна. На едно от съвещанията в Централния комитет той изрича следната формула: „Колкото по-големи задачи стоят пред нас, толкова повече ще бъдат трудностите.“ В „Болшевик“ (1926, №9-10) тази идея е формулирана така: „Ние поставяме пред себе си по-сериозни и по-големи задачи, чието разрешаване осигурява все по-успешни крачки към социализма, но уедряването на задачите се придружава и от нарастване на трудностите.“ Каква прилика между тия думи и бъдещата зловеща формула за „изострянето на класовата борба с ускоряване на движението към социализма“! В средата на 20-те години Сталин твърде смътно си представя пътищата на социалистическото строителство, но свой метод несъмнено вече има: сила, команда, директива, указание. Нима това противоречи на диктатурата?

Когато чете многобройните изказвания на видни партийни дейци, Сталин вижда, че широкият спектър от възгледи за съдбата на социализма в СССР се дължи не само на диференциацията в идейните и теоретичните позиции на авторите им, но и на обстоятелството, че действителността се оказва много по-сложна, отколкото предполагат болшевиките. Ами ето на, правилно пише Бухарин в „Болшевик“: „По-рано си представяхме нещата така: ще завоюваме властта, ще вземем почти всичко в свои ръце, ще създадем веднага планово стопанство, разните там кресльовци, дето ще се репчат, една част ще стиснем за гушата, друга ще натупаме и с това работата свършва. Сега ние съвсем ясно виждаме, че нещата никак няма да тръгнат така.“[5]

Да, нещата „никак не вървят така“… Прелиства статиите Сталин, чете докладите, справките и донесенията и надушва, че най-опасен в това неопределено време е Троцки. Дори мисленото споменаване на това име го изпълва с дълбока ненавист, преминаваща в озлобление. Казали му бяха, че сред свои привърженици Троцки заявил, че „някои нови велможи в партията“ не можели да му простят историческата роля, която „изиграл в Октомври“. Не ще и дума, „велможата“ в устата на Троцки е той, Сталин. До него стигат и слухове за по-нелюбезни епитети по негов адрес на Троцки и на привържениците му.

Макар че Сталин продължава да поддържа външно добри отношения със Зиновиев и Каменев, той усеща, че неговата праволинейност и постепенно нарастващо влияние не допада твърде на „дуета“. Особено остро разбира това след XIII конгрес на партията. В доклада си на курсовете за секретари на уездните (околийските — б.пр.) комитети Сталин подлага на критика изказването на Каменев за съществуването на „диктатура на партията“. Та нали у нас, другари, завършва той сред одобрителните гласове на слушателите, има диктатура на пролетариата, а не на партията. В интерес на справедливостта трябва да кажа, че и Бухарин споделя по онова време идеята за „диктатура на партията“. На януарския пленум на ЦК (1924 г.) той заявява: „Наша задача е да видим двете опасности: първо, опасността, която идва от централизирането на нашия апарат. Второ, опасността от политическата демокрация, която може да настъпи, ако прекалим с демокрацията. А опозицията вижда само едната опасност — бюрокрацията. Зад бюрократическата опасност тя не вижда политическата демократическа опасност. Но това е меншевизъм. За да поддържаме диктатурата на пролетариата, трябва да поддържаме диктатурата на партията.“ Към това Радек добавя: „Ние сме диктаторска партия в дребнобуржоазна страна.“[6]

Но Сталин започва да критикува само Каменев. Няма никакъв интерес да „воюва“ с мнозина. Главното е крачка по крачка и всяко нещо по реда си. На всичко ще му дойде времето. Политическият тандем моментално реагира. На заседание на Политбюро критиката на Сталин по адрес на Каменев е осъдена като „недругарска“ и неточно изразяваща „същността на позицията на критикувания“. Сталин веднага заявява, че си подава оставката. Втори път като генерален секретар, но не и за последен път. Оставката му отново е отклонена… И то от самия Каменев, подкрепен от Зиновиев. В този акт Сталин прозира нарастващата неувереност на своите опоненти — те, както и по-рано, се страхуват от Троцки. А генсекът още веднъж се убеждава във „ветропоказателното“ мислене както на Каменев, така и на Зиновиев. Че какво толкова има в книгата „Ленинизъм“ на Зиновиев! Фактически се е опитал още веднъж да замаскира, да оправдае своето и на Каменев капитулантство в периода на Октомври, разногласията си с Ленин. Сталин е злопаметен. Непременно ще използва тези факти. Когато им дойде времето. Като нанесе унищожителен удар на Троцки, идва редът на Зиновиев и Каменев, ако дотогава не станат кротки като агънца. А тези факти трябва да ги скъта нейде, да си ги препише и да ги запази. Ето ги фактите, за които става дума, фиксирани черно на бяло в документите:

„Нашата позиция по отношение на Временното правителство и войната трябва да се опази както от разлагащото влияние на «революционното оборончество», така и от критиката на др. Ленин“;

„Колкото до общата схема на др. Ленин, тя ни се вижда неприемлива, тъй като се основава на становището, че буржоазнодемократическата революция е завършена, и предвижда незабавно прераждане на тази революция в социалистическа революция“;

„тезисите (Априлски) на Ленин не казват нищо за мира. Защото съветът на Ленин — «да се разяснява на широките слоеве неразривната връзка на капитала с империалистическата война» — просто нищо не разяснява…“[7]

Още тогава Сталин взима решение: щом приключи с Троцки като потенциален съперник, ще изгони тия „безпринципни дърдорковци“. Дори него, превърналия грубостта в добродетел, понякога го отблъсква безапелационността на Зиновиев. На вечерното заседание на пленума на ЦК, състояло се на 14 януари 1924 г., по повод на „дискусионния позив“ Зиновиев прави най-безцеремонно характеристика на много от членовете на Централния комитет и на други болшевики, участници в дискусията, все едно че е командир на ескадрон и оценява подчинените си. „Пятаков — казва самоуверено Зиновиев — е болшевик. Но болшевизмът му е още незрял. От зелена тиква семе.“ Само няколко часа по-рано, когато говори за поправките на Пятаков към резолюцията по икономическите въпроси, Зиновиев без сянка от съмнение заявява: „Това не са поправки, а платформа, която се отличава от добрата платформа по това, че е лоша. Повече нищо не мога да кажа.“ Когато говори за Сапронов, нарича го „вкопан човек. Забил и двата си крака в земята и намирисва на всичко друго само не и на ленинизъм“. Осински според него е „представител повече на интелигентските забележки, които нямат нищо общо с болшевизма“. Дори не пропуска да ритне и Троцки, което без съмнение се харесва на Сталин, макар на пръв поглед да няма никаква връзка с него: „Когато навремето пристигнахме за конгреса в Копенхаген, дадоха ни един брой от вестник «Форвертс» с анонимна статия, в която се казваше, че Ленин и цялата му група са криминални престъпници, експроприатори. Автор на тази статия беше Троцки.“[8]

Сталин слуша и си мисли: смята се вече за „вожд“, за лидер. Скорострелка, празнодумец! Разбира се, на този пленум не си и отваря устата да му възрази. Но в една дискусия след две години няма да остави камък върху камък от позицията на Зиновиев. През май 1926 г. например, разглеждайки едно от изявленията на Зиновиев, Сталин изпраща записка до членовете на Бюрото на делегацията на ВКП(б) в Коминтерна — до Мануилски, Пятницки, Лозовски, Бухарин, Ломинадзе и до самия Зиновиев. По-специално пише, че се натъкнал „на цели осем сплетни и едно смешно изявление на др. Зиновиев“. По всяка точка — за Профинтерна[9], за ултралевия уклон в Коминтерна и т.н. генералният секретар дава категоричните си оценки. А за самия Зиновиев — следното (убийствено) резюме:

„Др. Зиновиев самохвално заявява, че не са другарите Сталин и Мануилски, които ще го учат на необходимостта от борба против ултралевия уклон, позовавайки се на 17-годишната си литературна дейност. Че др. Зиновиев смята себе си за велик човек, за това, разбира се, не са нужни доказателства. Но че партията също смята др. Зиновиев за велик човек, допустимо е да се усъмним в това.

За периода от 1898 г. та чак до Февруарската революция през 1917 г. ние, старите нелегални, успяхме да обиколим и да поработим във всички райони на Русия, но не срещнахме др. Зиновиев нито сред нелегалните, нито в затворите, нито на заточение…

Нашите стари нелегални не може да не знаят, че в партията има цяла плеяда стари работници, влезли в партията много по-рано от др. Зиновиев и градили партията без шум, без самохвалство. Какво е така наричаната литературна дейност на др. Зиновиев в сравнение с оня труд, който са положили нашите стари нелегални в периода на конспиративната им дейност в продължение на двайсет години?“[10]

Още в средата на 20-те години главните опоненти на Сталин ще разберат, че „изпъкващата посредственост“ е необикновен политик: твърд, хитър, коварен, волеви. Скоро това ще разберат всичките му противници, а след години и ръководителите на партии и държави, които ще си имат работа с него.

У читателя може да се създаде впечатление, че обръщам прекалено голямо внимание на личната борба в процеса на избора. За съжаление, всичко е било именно така. Понякога неочаквано започвам да мисля, че главните въпроси на историческия избор се оказват често на заден план под напора на амбициите на „вождовете“.

Разгърналата се след Ленин борба по въпросите за пътищата и методите на социалистическото строителство е силно усложнена от личното съперничество, от борбата за лидерство. В тази борба се включват най-вече Сталин, Троцки и Зиновиев. Разбира се, зад нея стоят конкретни въпроси от политиката и икономиката, отношението към селячеството, пътищата за индустриализацията, теорията и практиката на международното комунистическо движение. Понякога разликите в гледищата по тези проблеми са от второстепенен характер, може доста лесно да бъдат подведени под „общ знаменател“. Но личните амбиции, съперничеството, войнствената непримиримост, особено на Сталин и на Троцки, придават драматичен характер на тази борба, спомагат всички идеи, гледища и позиции, различаващи се от Сталиновите, да бъдат разглеждани само като „класово-враждебни“, „капитулантски“, „ревизионистични“, „предателски“ и т.н.

Обстоятелството, че Сталин винаги „защитава“ Ленин, никак не означава, че генералният секретар е всякога прав. Опозиционерите, ония, които се опълчват срещу Сталин, също „защитават“ Ленин. Важното е как се интерпретират Лениновите идеи, Лениновите становища. В нашата историческа наука дълго време господстваше представата, че Сталин „не се отклонявал“ от Лениновите възгледи поне през 20-те години. Не е така. Достатъчно е да споменем за погрешните му възгледи по националния въпрос, новата икономическа политика и пътищата за социалистическо преобразование в селото, насаждането на бюрократичния стил на управление в партията и в държавата и т.н. Отклоняването на Сталин от ленинизма по много въпроси се забелязва още тогава, през 20-те години. Ако не кажем това с абсолютна категоричност, някой може да помисли, че всичко, което е вършел Сталин, съответства на Лениновата концепция за социализма. А това, разбира се, далеч не е така. И в много случаи изобщо не е така.

Според мене не са прави онези, които смятат, че са грешили само опозиционерите, а партията, Сталин, са били винаги прави. Много от погрешните решения на Сталин, за съжаление, намират място в партийните документи. Та нали, ако партията не грешеше и вземаше винаги само верни решения, нямаше да има култ към личността, кървав терор, волунтаризъм и субективизъм в ръководството, нямаше да ги има многото години на застой и не бихме издигнали днес като жизнена необходимост от обновяване изискването „Повече социализъм, повече демокрация!“. Решенията и практическите стъпки на нито един човек, на нито една организация никога не могат да бъдат абсолютно верни, правилни. Животът върви напред чрез противоречия, конфликти, преодоляване. Реалността винаги е по-богата от схемите, които толкова обичаше Сталин. Ето защо изборът на пътищата и методите за изграждане на новото общество, постиженията и грешките в тоя процес не бива да се свързват само със Сталин. Друг е въпросът, че той стана олицетворение на административно-бюрократичния модел на социализма и негов главен поборник.

Още едно съображение. Сталин не се спира изведнъж на някаква определена концепция за изграждането на новото общество. Той невинаги е разбирал, а може би и не е споделял възгледите на Ленин, особено изложените в неговите последни писма и статии. Мислено Сталин често се връща към идеите на „военния комунизъм“, принуден е да търпи известно време новата икономическа политика, разбира, че без тесен, органичен съюз между работническата класа и селячеството не може да се решат многобройните проблеми на СССР. Неговият избор се изразява в постепенно хлъзгане към цезарството, единовластието, диктаторството, отстраняването на народа от уреждането на собствената му съдба. Сталин не е теоретик. Неговите изводи се основават по-често на цитати и се раздуват под напора на волевите му импулси. По вътрешно убеждение Сталин е привърженик на „силовите“ методи на Троцки. Всъщност в това отношение той е по-близо до него, отколкото всеки друг от болшевишките лидери. Но тази вътрешна прилика, обагрена от дълбоко личната непримиримост, поддържа постоянното „отблъскване“, напрежението между двата полюса на амбициите.

Прехвърляйки в мислите си „бисерите“ на Зиновиев и Каменев, Сталин се усмихва: „И тия хора пишат за ленинизъм!“ За ленинизма ще напише той. И така ще го напише, че всички да схванат пълната противоположност между него и временните му спътници в разбирането на ленинизма. А сега-засега е нужно да бъде ударен Троцки. Сталин се готви особено усърдно за своето планирано изказване пред пленума на комунистическата фракция във ВЦСПС на 19 ноември 1924 г. Взима думата след доклада на Каменев, озаглавявайки речта си „Троцкизъм или ленинизъм?“.

Цялото си изказване генералният секретар посвещава на безпощадното критикуване на Троцки, като мимоходом защитава (сега-засега!) Каменев и Зиновиев. Сталин характеризира „октомврийския епизод“ на тези партийни деятели като случаен: уж, че „разногласията продължиха само няколко дни само защото имахме в лицето на Каменев и Зиновиев ленинци, болшевики“. Тук той си криви душата — не ги смята нито за ленинци, нито за болшевики. Просто те все още са му нужни в борбата с Троцки и за заздравяване на собственото си положение. Сталин хвърля в залата въпрос след въпрос: За какво ни бяха нужни новите литературни излияния на Троцки против партията?, Къде е смисълът, задачата на тези изказвания сега, когато партията не желае да дискутира, когато партията е затрупана от неотложни задачи, когато партията се нуждае от сплотеност в борбата й за възстановяване на стопанството, а не от нова борба по стари въпроси?, За какво му е потрябвало на Троцки да дърпа партията назад, към нови дискусии?

След тази дълга тирада Сталин обхожда с очи залата и с глух, равен глас си отговаря с пълна увереност: „А намерението“ му е според всички данни със своите литературни излияния да направи още един (още един!) опит да подготви условия за подмяна на ленинизма с троцкизъм. На Троцки му е „до смърт“ необходимо да развенчае партията, кадрите й, провели въстанието, за да премине от развенчаване на партията към развенчаване на ленинизма.[11]

В тия думи има известна истина. Говорейки за Ленин и ленинизма с хвалебствени епитети (от които те не се нуждаят), Троцки постепенно нееднократно подлага на съмнение някои Ленинови изводи за построяването на социализма. Според Троцки без подкрепа от другите страни социализмът в Русия е невъзможен; индустриализацията е само за сметка на селячеството; новата икономическа политика е начало на капитулация; кооперативният план е преждевременен; Октомври е просто продължение на Февруарската революция; без превъзпитаване на населението в „трудовите армии“ то няма да разбере „предимствата на социализма“ и т.н. Като имаме предвид, че вече и Зиновиев, и Каменев са „избягали“ при Троцки, скалъпвайки тъй наречената „нова опозиция“ с цел да „обуздаят“ генералния секретар, изказването на Сталин отначало против Троцки, а после и против „новите“ му съюзници може да се оцени за дадения етап като „защита на ленинизма“. Сталин все още се бори с позволени методи. Но „защитава“ по-често цитатите, без творчески да ги осмисля. В думите му конструктивното, новото, е малко, особено като се има предвид, че за някои неща е бил прав. По-специално, когато става дума за опасността от бюрократизиране. Всички негови речи от този период са цитиране от край до край. В края на изказването си на пленума на комунистическата фракция във ВЦСПС той недвусмислено заявява: „Говори се за репресии против опозицията и че е възможен разкол. Това са празни приказки, другари. Нашата партия е силна и могъща. Тя няма да допусне какъвто и да е разкол. Колкото до репресиите, аз съм решително против тях.“[12]

Засега Сталин „щади“, не критикува Зиновиев и Каменев, дори ги защитава от Троцки. Основателите на „новата опозиция“ обаче отблъскват маслиненото клонче на генералния секретар. На едно от заседанията на Политбюро в началото на 1925 г. Каменев, поддържан от съмишленика си, заявява, че техническата и икономическата изостаналост на СССР в съчетание с капиталистическото обкръжение се превръща в непреодолима преграда за построяването на социализма. Всъщност по главния въпрос Зиновиев и Каменев влизат в съюз с Троцки, когото само преди няколко месеца за същия този тезис те подлагат на унищожителна критика. Опълчването на „новата опозиция“ против политиката на РКП(б) изисква отпор, изработване на общопартийна директива за по-нататъшните действия в областта на социалистическото строителство. В този смисъл важно място заема XIV партийна конференция, състояла се в края на април 1925 г. Сталин нито чете доклад, нито взима участие в разискванията. На конференцията главни въпроси са кооперирането (докладчик Риков), металургията (Дзержински), селскостопанският данък (Цюрупа), партийното строителство (Молотов), революционната законност (Солц), задачите на Коминтерна и РКП във връзка с решителния пленум на ИККИ (Зиновиев). По традиция (или по инерция?) конференцията ръководи Каменев. Така както обикновено води заседанията на Съвета на народните комисари и заседанията на Политбюро. Сега обаче за последен път. Повече нито той, нито Зиновиев ще председателстват такива форуми… Главното, което решава конференцията, е, въпреки първоначалните тезиси на Зиновиев, че победата на социализма в СССР е възможна дори при забавени темпове на развитието на световната пролетарска революция. Обаче за окончателно победил социализмът може да се смята само тогава, прави извод конференцията, когато бъдат създадени международни гаранции срещу реставрирането на капитализма.

Важно е обсъждането на въпроса за революционната законност. Докладчикът Солц, който навремето е бил на заточение в Туруханския край заедно със Сталин, отбелязва, че след победата на революцията „ние по-остро чувствахме потребността от подобряване на нашето стопанство, отколкото от въвеждането на революционната законност“. Сега обаче, твърди по-нататък проницателно Солц, „трябва членовете на партията, трябва тия, които осъществяват съветската власт, да разберат, че нашите закони във всичките свои проявления също заякчават и укрепват строителството, което искаме да осъществим и затвърдим, а нарушаването на нашите закони разрушава това строителство“[13]. Трябва само да съжаляваме, че след около десет години тези верни мисли, намерили място в постановлението на конференцията, ще бъдат напълно забравени.

Няколко дни след XIV партийна конференция Сталин изнася доклад пред партийния актив на Московската организация на РКП(б). В специален раздел на доклада, озаглавен „За съдбата на социализма в Съветския съюз“, генералният секретар още веднъж ядовито критикува Троцки, като изрежда много от трудовете му и осмива (за кой ли път!) неговата теория за „перманентната революция“. С голям патос и убеденост обяснява същината на пълната и окончателна победа на социализма в СССР. Но заедно с това се появяват и първите признаци за собствената му особена роля и особено място в партията. Така например той решава да обърне гръб на скромността и да цитира надълго и нашироко себе си. Излагайки (засега!) верни в основата си положения, Сталин постепенно подготвя партията да приеме, че само той има особени права над истината.

Сталин се опитва да изпробва собственото си разбиране за пътищата за преминаване към социализъм не само пред Централния комитет и в печата, но и с твърде редките си изказвания пред работниците. Неговият помощник Товстуха записва една такава реч, която генералният секретар произнася на 1 март 1927 г. в Сталинските работилници на Октомврийската железница.

Взирайки се в лицата на стотиците работници, които с любопитство оглеждат малко познатия им човек, Сталин бавно, размахвайки ръка в такт с думите си, разсъждава:

„Ние извършихме преход от селска към промишлена, индустриална страна, без да дирим помощ отвън. Как са изминали този път другите страни?

Англия е създавала своята промишленост чрез ограбване на колониите си цели 200 години. И дума не може да става, че и ние бихме могли да тръгнем по този път.

Германия е взела от победена Франция 5 милиарда. Но и този път — пътят на грабеж чрез победоносни войни — също не ни подхожда. Нашата политика е политика на мир.

Има и трети път, по който вървеше руското царско правителство. Това беше път на външни заеми и заробващи сделки за сметка на работниците и селяните. По този път ние не можем да тръгнем.

Ние имаме свой път — пътя на собствените натрупвания. Без грешки тук няма да минем, недостатъци ще имаме. Но сградата, която строим, е толкова грандиозна, че тези грешки, тези недостатъци в крайна сметка не са от голямо значение…“[14]

На другия ден „Рабочая Москва“ помества репортаж: „Картечен огън от аплодисменти. Човекът с войнишки дрехи, с лула в ръка, с износени ботуши спря до кулисите. «Да живее Сталин! Да живее ЦК на ВКП(б)!» Записки до Сталин. Сучейки черния си мустак, той прилежно чете записките. Шумното вълнение в залата престава и Сталин, генералният секретар на болшевишката партия, на чието име са наречени работилниците, започва своя разговор с работниците…“ Аз пък ще добавя — извънредно рядък. Той повече обича да се изказва на съвещания, в Кремъл, на пленумите на Централния комитет. По-късно Сталин прави още по-редки своите „явявания“ пред народа. Загадъчният, тайнственият вожд винаги дава повече храна за легенди.

Подготовката за XIV конгрес на партията преминава в обстановка на постигнати първи успехи в стопанското и културното строителство. През 1925 г. страната успява да догони, а по редица показатели и да надмине довоенното й равнище в областта на селското стопанство. Така например общият обем на селскостопанската продукция превишава 112% в сравнение с довоенното равнище. Това е твърде показателно. Като мост между града и селото новата икономическа политика започва да дава плодове. Промишленото производство, намиращо се повече от пет години в пълна разруха, надминава три четвърти от довоенното. Появяват се първите нови строежи, предимно електроцентрали. А нали уж най-големите чужди икономисти предричат, че довоенното равнище ще бъде достигнато най-рано след 15–20 години! Значителни резултати са постигнати и в борбата с неграмотността. Разширява се мрежата от училища, особено в националните републики. Големи крачки са направени в създаването на система за висшето образование в страната, издадени са редица важни постановления за ускоряване на културно-просветната и образователната работа в държавата. Руската академия на науките е преобразувана в общосъюзна. Още в онова време се появяват научни трудове със световно значение на В. И. Вернадски, Н. И. Вавилов, В. Р. Вилямс, Н. Д. Зелински, И. М. Губкин, М. Н. Покровски, А. Ф. Йофе, А. Е. Ферсман и на много други основатели на съветската наука. Успешно се осъществява преминаването на Червената армия към мирен живот, едновременно с това се извършва и военна реформа. Тя започва да се провежда особено бързо, след като през януари 1925 г. на пленум на ЦК Троцки е освободен от поста народен комисар по военните и морските въпроси и на този пост е назначен председателят на Революционния военен съвет на СССР М. В. Фрунзе.

Струва си да си припомним още един епизод от този пленум. Зиновиев и Каменев правят неочакван ход. За поста народен комисар по военните въпроси и председател на Революционния военен съвет Каменев предлага вместо Троцки… Сталин. Това може да се тълкува различно. Не е изключено Зиновиев и Каменев, усещайки, че влиянието на Сталин расте, без да се поддава на контрол, да са решили да го преместят на друго почетно и отговорно място, което би им позволило да го отстранят на предстоящия конгрес от поста генерален секретар, като „повдигнат“ отново въпроса за Лениновото „Писмо до конгреса“. С тази си крачка политическият тандем сигурно е искал да убие с един куршум два заека: да отстрани окончателно Троцки и да нанесе удар на Сталин. Но, уви, макар и Троцки да играе ролята на единия от „зайците“, Сталин не се съгласява да изиграе ролята на другия. Генералният секретар публично изразява учудването си и дори неудоволствието си от предложението на Каменев. Това се забелязва от доста членове на Централния комитет. С мнозинство на гласовете „инициативата“ на Каменев е отхвърлена.

Въпросът се решава без Троцки, „писал се“ болен. Този политик в най-решителните моменти от борбата прави крайно несполучливи ходове, улеснява задачата на Сталин „да бие враговете по части“. Общо взето, този пленум означава много за Сталин. Позициите на Троцки още повече се разклащат, пленумът отказва да поддържа Зиновиев и Каменев. В „играта на комбинации“ генералният секретар успява да направи онова, което не са могли да направят опонентите му: убива два заека. Казано направо, омаломощава и Троцки, и стария дует. Всъщност влиятелната тройка в лицето на Сталин, Зиновиев и Каменев се разпада. Сталин няма нужда вече от нея.

Страната върви към XIV конгрес на партията, който става важен показател при избора на пътищата за индустриализиране на народното стопанство. Но през декември 1925 г., когато се провежда конгресът, мъчно можело да се повярва, че онова, за което пишат вестниците, ще стане. Днепър все още лее спокойно водите си, необуздан от никаква язовирна стена; там, където ще се проточат релсите на Туркестано-Сибирската железница, пясъчните бури вдигат облаци от пясък; на мястото на бъдещия прочут Сталинградски тракторен завод царува пустош; никой не може и да помисли, че през петилетката край вековната рътлина към небето ще се извисят рудничарските пещи на Магнитка; кой може да предположи, че новаторите в ракетостроенето ще издърпат по-близо ерата на космическите полети — че в началото на 30-те години ще бъде пусната първата съветска ракета ГИРД-Х?

Обстановката постепенно се подобрява. Новата икономическа политика предоставя на болшевиките исторически шансове. Всъщност тя представлява първоначален модел на пазарен социализъм, способен да запази в новите условия двигателя на предприемчивостта. НЕП-ът помага да се вдигне бързо-бързо селското стопанство. Промишлеността се приближава към довоенното си равнище. Проницателните умове виждат в плана ГОЕЛРО не само пътя за електрифициране на страната, а и начина за издигане на националната икономика до висотите на новата политическа структура. Но това е само началото, свързано с преодоляването на много трудности.

Промишлените тръстове, които започват да действат въз основа на търговските принципи, сами определят цените. Появяват се изкривявания. Например за калъпче сапун, аршин басма или бидонче газ селянинът трябва да продаде 3–4 пъти повече жито, отколкото през 1913 г. Усилва се недоволството. Това е тревожен симптом. Надеждите за разширяване на концесиите не се оправдават: страната не успява да получи очакваните заеми от капиталистическите страни, а обемът на външната търговия не е дори на половината от довоенния си размер. В трудовите борси се тълпят милион и половина безработни. Всеки втори възрастен човек в страната още не знае да чете и да пише. Няма с какво да се купят стругове и машини. Няма нови големи строежи. Но хората, които следят вестниците, усещат, че страната е в навечерието на огромни промени. По всичко личи, че младата държава няма друг избор — за да оцелее в този сложен и опасен свят, нужно е ускорение, тласък. Как и за сметка на какво?

Ето на този фон протича XIV конгрес на партията. Най-изпъкващата фигура на конгреса вече е Сталин, преди всичко защото политическият доклад, изготвен от него като генерален секретар, заема основно място в работата на делегатите. Конгресът потвърждава решението на XIV партийна конференция относно възможността за пълно изграждане на социалистическото общество, В резолюцията се отбелязва, че „изобщо победата на социализма (не в смисъл на окончателна победа) е безусловно възможна в една отделна страна“. Конгресът провъзгласява преминаването към индустриализация за възлова задача на социалистическото преустройство на обществото. Делегатите разбират, че този курс изисква свръхнапрежение и жертви. Възниква въпросът за темповете, но за това мнозина, включително и ръководителите, не са съвсем наясно.

Наред с разглеждането на основния, икономическия проблем център на работата на конгреса отново е борбата с „новата опозиция“. Известно е, че главната сила на опозицията е ленинградската делегация, възглавявана от Зиновиев. Именно той изнася съдоклад от името на опозицията. Обаче речта му прозвучава твърде бледо. Аргументите на Зиновиев и на неговите съмишленици са неубедителни. Зиновиев, Каменев и Соколников предупреждават не без основание за опасността от бюрократизиране на партията. Според тях то вече е започнало. Но изказванията им имат прекалено личен характер, за да направят впечатление. Както вече беше отбелязано, на конгреса Каменев за пръв път казва направо: „Стигнал съм до убеждението, че другарят Сталин не може да изпълни ролята на обединител на болшевишкия щаб.“ Но когато произнася тия думи, повечето делегати започват да скандират „Сталин! Сталин!“ и фактически аплодират генералния секретар. Сталин чувства, че неговата линия на „защита на ленинизма“, което не се уморява да повтаря, получава все по-голяма подкрепа от партията. Именно в този монопол върху „защитата на ленинизма“ и начина на прилагането му е „тайната“ на популярността на генералния секретар, както и в недостатъчно високото равнище на политическата култура у мнозина партийни членове… Неусетно, постепенно авторитетът на Сталин достига общопартийно признание. Според мене тук решаваща роля изиграва и обстоятелството, че през цялото време след смъртта на Ленин Сталин се изказва от името на „колективното ръководство“, бори се за реализирането на най-разбираемите за масите завети на Ленин — възстановяване на икономиката на страната, развитие на кооперацията, съживяване на търговията, разпространение на грамотността.

На пръв поглед Сталин като че ли нито веднъж не „кривва“ към каквато и да е опозиционна група. Това впечатление се създава, защото всяка своя крачка, решение, критика, предложение представя само за ленински. Макар че в същото време, както ни убеждава анализът на практическата му дейност, допуска доста много най-различни грешки, поддържа често ту една, ту друга групировка, но умее по-бързо от другите да „коригира“ позициите си. Сталин, както никой друг, се научава на изкуството да отъждествява своята линия, своята политика с ленинската. Тук, нека още веднъж да подчертаем, се крие една от тайните за поддръжката, която партията му оказва. Не ще и дума, че по много (но не по всички!) въпроси Сталин наистина се обявява в защита на Лениновите идеи. Но с времето все по-очевидно става, че тълкуването им от негова гледна точка започва да придобива все по-ясно изразен автократичен характер. Мнозина болшевики често свързват курса на партията и работата на Централния комитет с конкретна личност. И тъй като след смъртта на Ленин не се очертава явен лидер, „обединител на болшевишкия щаб“, Сталин изпъква като конкретен изразител на първите успехи в народното стопанство, на курса към единство на партията, към съживяване на селското стопанство с въвеждането на закона за продоволствения данък. На повечето делегати е ясно, че Зиновиев, Каменев и останалият в сянка на този конгрес Троцки водят своите атаки срещу Централния комитет и неговия курс, преди всичко подтиквани от стремежа си да бъдат лидери. И опозицията претърпява пълно поражение.

Следващият етап на борбата в партията намира и организационен израз. Централният комитет на Всесъюзната комунистическа партия (болшевики) — така сега започва да се нарича партията — отзовава Зиновиев от поста председател на Изпълнителния комитет на Комунистическия интернационал, а наскоро след това по инициатива на съветската делегация този пост е премахнат. Ръководител на Ленинградската партийна организация става С. М. Киров. Каменев е освободен от задълженията на заместник-председател на Съвета на народните комисари и председател на Съвета по труда и отбраната. Наистина Зиновиев и Каменев запазват за известно време членството си в Политбюро. Нови членове са Ворошилов и Молотов, което рязко засилва позициите на Сталин.

В продължилото повече от час заключително слово във връзка с политическия отчет на Централния комитет Сталин още веднъж подлага на унищожителна критика Зиновиев, Каменев, Соколников, Лашевич и други техни привърженици. Главно внимание е отделено за одобряване на курса на партията към построяване на социализма, към укрепване на единството в нейните редове. Но заедно с това от вниманието на по-наблюдателните не може да се изплъзне обстоятелството, че Сталин постоянно цитира собствените си статии, записки и обръщения, без да изпитва каквото и да е смущение от това. Хората с висока политическа култура, които, за съжаление, тогава не са толкова много, сигурно забелязват неговата безцеремонност по време на критичния анализ. Така например той откликва с оскърбителен тон на изказването на Крупска, наричайки възгледите й „чиста глупост“. После още веднъж ще се върне към нейното изказване, за да заяви не без голяма доза демагогия и кощунство: „А с какво, собствено, се отличава другарката Крупска от всеки друг отговорен другар? Да не би да мислите, че интересите на отделни другари трябва да бъдат поставяни над интересите на партията и на нейното единство?“ За нас, болшевиките, завършва под аплодисментите тирадата си Сталин, „формалният демократизъм е празна работа, а реалните интереси на партията са всичко“. Той нарича Лашевич „комбинатор“, Соколников — склонен безкрайно да „безобразничи“ в речите си, Каменев — „объркана глава“, Зиновиев — „истерик“ и т.н.[15] Още тогава Сталин започва да се смъква до равнището, когато и неформалната демокрация ще бъде за него „празна работа“. А непростимата му грубиянщина по адрес на Надежда Константиновна трябва да се обясни не просто с политическа нетактичност спрямо нея и спрямо паметта на Илич, но и с потайното желание да си отмъсти на Крупска за ония паметни писма, телефонни позвънявания и разговори, преди да умре Ленин, причина за които става тя. Сталин никога и нищо не прощава.

Като усеща, че на редица места в заключителното си слово е „попрекалил“, „преминал е границата“ в оценките, Сталин прибягва до похват, който ще използва още много пъти. Като обяснява грубия си критичен отзив за слабата статия на Зиновиев „Философия на епохата“, добавя, че грубостта му се проявява само към враждебното, чуждото, но това се дължи на открития му характер. Генералният секретар превръща постепенно тази отблъскваща черта на характера си в общопартийна добродетел, едва ли не в революционно качество. Но още тогава, на XIV конгрес, през 1925 г., не се намира (за съжаление!) друг комунист освен Каменев, делегат, член на Централния комитет, способен спокойно, но правдиво да оцени личността на Сталин и плъзгането му надолу към оскърбителната критика, която след време ще почне да звучи като присъда. Както реката начева от незабележим извор, така едно или друго нравствено качество у човека започва да се формира с отделна постъпка и отношение към околните.

Подлагайки последователно на критика мнозина от опозиционерите, Сталин, разбира се, не подминава и Троцки. Генералният секретар чувства какво е настроението на повечето делегати и отхвърля предложението на Каменев Секретариатът да се превърне в обикновен технически апарат, но заедно с това отбелязва, че е против „орязването“ на отделни членове на ръководството от Централния комитет. Кокетирайки с благоразположението на делегатите, Сталин сметнал за уместно отново да заяви, че ако другарите настояват, той „е готов да опразни мястото без шум“. Построява речта си като опитен политик и така спечелва отново и отново поддръжката на делегатите и демонстрира своята безкористност и грижите си за общопартийните интереси. Като осмива и критикува фракционерите, генералният секретар успява майсторски да изтъкне „великодушието“ си, украсявайки своята реч с думички от типа „какво пък, тяхна си работа“. Макар вече да е решил, че е „време да свършва“ със Зиновиев и Каменев, Сталин манифестира още веднъж миролюбието си: „Ние сме за единството. Ние сме против орязването. Политиката на орязване ни е противна. Партията желае единство и тя ще го постигне заедно с Каменев и Зиновиев, ако те поискат това, без тях — ако не поискат това.“[16]

Ще отбележа, че в заключителното си слово Сталин формулира редица положения, които, ако са се изпълнявали, може би са щели да предотвратят най-тежкия период в историята на нашата партия. Сред аплодисменти и явно одобрение от делегатите заявява: „У нас пленумът решава всичко и той призовава към ред своите лидери, когато започват да губят равновесие… Ако някой от нас почне да се самозабравя, ще ни призоват към ред — това е необходимо, това е нужно. Извън колектива партията не трябва да бъде ръководена. Глупаво е да се мечтае за това след Илич, глупаво е да се говори за това.

Колективна работа, колегиално ръководство, единство в партията, единство в органите на Централния комитет, малцинството се подчинява на мнозинството — ето какво ни е нужно сега.“[17]

Тези думи, разбира се, са правилни. И ако идеите за колективност бяха подкрепени с реални дела, с демократични норми, можело е да бъде предотвратена бъдещата злоупотреба с властта. Но цялата работа е в това, че верните тезиси не намират потвърждение в уставните положения за обновяване на ръководството, за сроковете за заемане на висши партийни длъжности от генералния секретар и другите лидери, за отчет на ръководителите и т.н. А тъкмо натам са насочени Лениновите идеи за усъвършенстване на партийния апарат и за укрепване на демократичните начала в партията и в обществото. Четиринадесетият конгрес е като че ли последният конгрес в Сталиново време, когато критиката и самокритиката са все още неотделими елементи от атмосферата на форума. На по-сетнешните конгреси критикуването е все по-рядко и по-рядко явление. От тук нататък може да критикува само Сталин или някой, упълномощен от Сталин. А липсата на свободна изява на идеи и гледища неизбежно води до застой, догматизъм и бюрократичен формализъм.

С утвърждаване на курса към социалистическо строителство, към индустриализация конгресът става важен показател в тая посока. Но демократичните начала в партията не се развиват. Великото надали съзира, че редом с него се ражда и отрицанието му. Именно в борбата между тези две начала се крият изворите на настъпващия „триумф“ на „вожда“ и на бъдещата трагедия на народа. Тогава малцина разбират, че могъществото на страната ще трябва да се плаща с личната свобода. Това не е парадокс, а закон на единовластието.

[1] Троцкий, Л. Д. Уроки Октября. М., 1925, с.49. ↑

[2] Троцкий, Л. Д. Перманентная революция. Берлин, 1930, с.16. ↑

[3] Вж. Ленин, В. И. Събр.съч. Т.45, с.309. ↑

[4] Пак там, с.206. ↑

[5] Большевик, 1925, №8, с.7. ↑

[6] ЦПА ИМЛ, ф.2, оп.2, д.103. ↑

[7] Каменев и Зиновиев в 1917 году. Факты и документи. М.-Л., 1927, с.7-10. ↑

[8] ЦПА ИМЛ, ф.17, оп.2, д.109, л.12. ↑

[9] Профинтерн — Червен интернационал на професионалните съюзи (1921–1937 г.). — Б.пр. ↑

[10] ЦПА ИМЛ, ф.558, оп.I, д.1. ↑

[11] Сталин, И. В. Соч. Т.6, с.327. ↑

[12] Пак там. ↑

[13] XIV конференция Российской коммунистической партии (большевиков). М.-Л., 1925, с. 248, 253. ↑

[14] ЦПА ИМЛ, ф.558, оп.1, д.2816, л.3-5. ↑

[15] Сталин, И. В. Соч. Т.7, с. 365, 383. ↑

[16] Сталин, И. В. Соч. Т.7, с.390. ↑

[17] Пак там, с.390-391. ↑

„ПОПУЛЯРИЗАТОРЪТ“ НА ЛЕНИНИЗМА

На младини думите „теория“ и „теоретик“ предизвикват у Джугашвили вътрешен трепет. „Вярната теория — обичал да казва Мартов — винаги другарува с истината.“ Сега на Сталин му е ясна тази фраза: приобщил се е, докоснал се е и до теорията, и до теоретиците. През 1907 г. в Лондон, влизайки в църквата „Братство“, където се провежда V конгрес на РСДРП, и взирайки се в необичайните за един православен храм готически очертания, Сталин изведнъж си спомня една от Соломоновите притчи: „Милост и истина да те не оставят: обвържи с тях шията си, напиши ги върху скрижалите на сърцето си.“ Прилежен семинарист бил той като юноша и скиталческите години не са издухали от съзнанието му библейските постулати. Милостта никаква работа не му върши: той никога не е обичал сантименталностите. Ами истината?… Май че на този конгрес много-много не забогатя с нея. Дългите спорове „за отношението към буржоазните партии“, „за класовата солидарност“, „за ролята на пролетариата в буржоазната революция“ му се струват отвлечени, лошо се „връзват“ с руската действителност.

А пък тя, тая действителност, твърде властно напомня за себе си по време на работата на конгреса. Прекъсвайки заседанието, председателстващият изведнъж обявява, че за приключване на работата, за наема на помещението, за хотелските разноски и за обратния път на делегатите парите в партийната каса няма да стигнат и че един либерал се съгласил да отпусне срещу полица три хиляди фунта стерлинги при условие, че ще му бъдат върнати с доста солидна лихва и ако под полицата се подпишат всички делегати… След кратка пауза делегатите вкупом се развикват: съгласни са. Наложило се този доброволен меценат да чака повече от десет години, докато му върнат парите. Рискувал: не всички революции в историята се извършват като по поръчка.

Веднъж на едно заседание, в почивката, Джугашвили се оказва в една компания с Ленин, Роза Люксембург и Троцки, които спорят за „перманентната революция“. Но удря звънецът и Ленин завършва спора с шега: „Сигурно Роза знае руски малко по-лошо от марксисткия и затова между нас двамата има някои разногласия… Но тая работа е поправима!“

Джугашвили смътно разбира същността на „перманентната революция“ и не се намесва в този краткотраен спор. А нали тук сигурно също има истина? И колко такива истини са нужни на един революционер? Май че тъкмо сега са му необходими тези истини, макар да не се кани да ги напише върху скрижалите на сърцето си. По онова време делегатът със съвещателен глас Джугашвили е вече автор на двайсет-трийсет простички статийки и на първия си, както той смята, голям теоретичен труд „Анархизъм или социализъм?“. В душата си Сталин се гордее с тази своя творба, макар че още никой от „литераторите“ в Лондон не я е чел.

Отде да знае тогава Сталин, че след малко повече от трийсет години единодушно ще бъде избран за почетен академик от Академията на науките на свръхмогъщата страна? Смеел ли е той тогава дори да си помисли, че светила в световната наука, членове на академията, ще му поднесат най-тържествено в деня на 70-годишнината му респектиращо набъбнал хвалебствен албум голям формат с почти осемстотин страници, в който думите „гениален учен“, „гениален теоретик“, „най-големият мислител“ ще се повтарят безброй много пъти?! Академиците М. Б. Митин, А. Я. Вишински, Б. Д. Греков, А. В. Топчиев, А. Ф. Йофе, Т. Д. Лисенко, А. И. Опарин, В. А. Обручев, А. В. Винтер и други ще свидетелстват в тази величествена книга колко огромен е приносът на Сталин в развитието на теорията на научния комунизъм, на философията, политическата икономия, колко неизмеримо голямо е методологичното значение на неговите идеи за науката изобщо.

„Най-големият мислител и корифей на науката“, както е записано в протокол №9 на общото събрание на Академията на науките на СССР от 22 декември 1939 г., в същото време е и остава за дълги години догматичен популяризатор на марксизма, примитивен тълкувател на Лениновите идеи. Но в деня, когато той ще стане академик, по времето, когато ще се вземат решения, славещи Сталин като „факел на световната наука“, не свободната воля на разума ще ръководи тези почтени хора. Коронясването на генсека с интелектуален венец е само една от проявите на чудовищните извращения, породени от обожествяването на „вожда“.

Каква ирония на съдбата! През 1949 г. академик П. Н. Поспелов ще напише статията „Й. В. Сталин — велик корифей на марксистко-ленинската наука“, а след няколко години пак той по поръчение на Централния комитет ще подготви зашеметяващи разобличителни изводи, които ще станат основа на известния доклад на Н. С. Хрушчов пред XX конгрес на партията… А сега да се върнем в 20-те години…

Вече начело на ядрото на Централния комитет, Сталин бързо усеща, че освен организаторски качества, каквито безспорно има, освен „твърда ръка“, която вече са изпитали на гърба си мнозина от апарата, на него му е нужно да прояви и качества на теоретик. От една страна, преминаването към нов етап от борбата за изграждане на ново общество изисква теоретично осмисляне на широкия кръг от въпроси. Всичко е ново: и в икономическата, и в социалната, и в културната област. Контурите на концепцията за социалистическото строителство дават възможност да се видят пунктирите на траекторията, скриваща се зад хоризонтите на днешното битие. Но изводите на Ленин пекат конкретизиране с оглед на практиката в най-близко бъдеще.

От друга страна, Сталин разбира, че лидерът на партията, а той иска да стане такъв не формално, а фактически, трябва да има стабилна репутация на теоретик марксист. Разбира, че статиите му, може би с малки изключения, не са оставили никаква диря в общественото съзнание. Много от тях са посветени на един или друг епизод, на някакъв момент от разноцветната действителност. В тази мозайка от лозунги, идеи и призиви, бликнали от революцията. Сталиновите скучнички статии просто се губят. Вярно е, че по времето, когато той започва постепенно да се налага в ръководството на партията след смъртта на Ленин, вече е публикувал и няколко теоретични работи. За една от тях стана дума — „Анархизъм или социализъм?“. Теоретичното, философското й равнище може да проличи само от един фрагмент: „Буржоазията постепенно губи почва под краката си и с всеки ден върви назад… колкото и силна, колкото и многобройна да е днес, в края на краищата тя все пак ще претърпи поражение. Защо? Ами защото се разлага като класа, отслабва, остарява и се превръща в излишен товар в живота. Оттук именно е възникнало известното диалектическо положение: всичко, което действително съществува, тоест всичко, което от ден на ден расте, е разумно, а всичко, което от ден на ден се разлага, е неразумно и следователно няма да избегне поражението си.“ Ужасният примитивизъм и наивната логика на тези умозаключения са очевидни. Но това не попречва на академик Митин да нарече цитирания откъс „класическа характеристика на новото“.

Почти незабелязани остават и такива негови теоретични разработки като „Марксизмът и националният въпрос“ (1913 г.), „Октомврийският поврат и националният въпрос“ (1918 г.), „Към въпроса за стратегията и тактиката на руските комунисти“ (1923 г.) и някои други. Сталин твърде бързо разбира, че не е по силите му да внесе нещо принципно свое в теорията на марксизма, което може да се приеме като наистина нова мисъл във великото учение. Той все повече се убеждава, че геният на Ленин е предугадил много и много неща: мисълта на Владимир Илич е приповдигнала завесата пред далечните простори. Към която и сфера на дейност да е насочвал усилията си, Сталин е виждал в нея следите на избързалата далеч, далеч напред сянка на вожда. Мисълта на генсека не може дори да се приближи до мисълта на гения.

Ожесточените междуособици, които не престават да разтърсват партията, обективно изискват от Сталин да прибегне в най-голяма степен до широка пропаганда на Лениновото наследство, на неговите идеи и изводи. И така, осенява го идеята да подготви за Свердловския университет кратък курс от лекции на тема „За основите на ленинизма“. Тези лекции са изнесени наскоро след смъртта на Ленин. А през април и май 1924 г. са публикувани в „Правда“. Изглежда, именно те донасят на Сталин известно признание на „теоретик“.

Образованието не само на основната маса от населението — селяните, — но и на работническата класа, на партийните членове е твърде ниско. Имат нужда от азбуката на ленинизма. Само пълната популярност, достъпност, яснота и простота могат да осигурят разбирането на Лениновите идеи. Сталин се оказва готов за решаването на тази задача. Неговото катехизисно мислене ще му свърши работа, каквато нищо друго не би му свършило. Телеграмно къси фрази. Никакви заплетени термини. Никакво задълбочаване. Но яснота, яснота, яснота… Лекциите са приети добре. „Просветителите“ от агитацията и пропагандата — агитпропите — ги използват широко за ликвидиране на политическото невежество на населението. По-късно усърдните Сталинови пропагандисти канонизират и превръщат „Въпроси на ленинизма“ и „За основите на ленинизма“ в догматичен цитатник. Тези два негови труда действително приличат на мозайка от цитати. Махнат ли се те, в много от сборниците ще останат комай само препинателните знаци. А тогава се нижат издания след издания…

В тия трудове на Сталин има доста положения, върху които се формира светогледът на милиони съветски хора. Обаче същественото тук е, че при тълкуването на Лениновите идеи генералният секретар най-безбожно прекроява много от тях. Така например, когато говори за същността на диктатурата на пролетариата, той слага фактически ударението само върху насилствената й страна, като я „освобождава“ до шушка от демократичното й съдържание. И затова днес не бихме могли да четем, без да потръпнем, Сталиновата творба „Относно политиката за ликвидиране на кулачеството като класа“, защото знаем какво е стояло зад нея.

Държавното издателство за политическа литература бълва сборник след сборник. Без Сталин редакторите не смеят нищичко да променят, да уточнят, да поправят. Затова в единадесетото издание (1945 г.) на сборника „Въпроси на ленинизма“ се сблъскваме с изречения, които ни карат да се стъписваме. Сталин полемизира, ругае, критикува, опозорява Зиновиев, Каменев, Сорин, Слуцки, Бухарин, Риков, Радек и много, много други, сякаш те са още живи: „я да послушаме Радек“, „Троцки говори вече две години“, „Каменев има предвид“, „А как говори Зиновиев?“, „Тези факти са известни на Зиновиев“, „Бухарин пак говори…“. Разбира се, знаем, че тези съчинения са писани, когато всички тия хора, както хиляди и милиони други са били живи. Но оттогава са минали години, а той не спира да полемизира с ликвидираните по негово нареждане опоненти. Аргументите, които изтъква в борбата си вече със сенките на преселили се в небитието люде, изглеждат днес не само несъстоятелни в научно отношение, но и кощунствени. И макар че в книгата през ред е набрано с тлъсти букви: „Аплодисментите преминават в овации“, „Гръм от аплодисменти“, „Всички стават и приветстват любимия вожд“, „Гръмогласно «ура»!“, макар че всичко това е минало, не ни напуска усещането, че това е някакъв кошмарен сън. Да унищожи опонентите си и да продължава да се гаври с тях и след смъртта им може само човек, който напълно е потъпкал всички общочовешки морални норми. Затова дори верните заключения, които могат да се срещнат в примитивното популяризаторство на Сталин, се възприемат като кощунство.

Когато Сталин се подготвя да чете, а после и да публикува лекциите си, още не е изцяло в плен на своите идеологически предразсъдъци, които по-късно той усилено насажда. Така например не можем да си представим, че към края на живота си би позволил някому да пише онова, което той е написал през 1924 г. за Лениновия стил. В средата на 20-те години все още е могъл да каже, без да влиза в конфликт с истината, че стилът на ленинизма съчетава руския революционен размах с американската деловитост. „Американската деловитост — пише генсекът — е оная неукротима сила, която не знае и не признава прегради, която срива с деловитата си настойчивост всички и всякакви препятствия, която не може да не доведе докрай веднъж започнатото дело.“[1] Мисля, че ако в по-късните години някой би изрекъл публично Сталиновите думи „Съчетаване на руския революционен размах с американската деловитост — това е същината на ленинизма в партийната и държавната работа“[2], щял е горчиво да се разкайва. През 20-те години мисълта на Сталин, макар и без полет и озарение, все още не е напълно стегната в обръча на войнстващия догматизъм.

Тук именно е най-уместно да кажа нещо за интелектуалната нагласа на Сталин, макар че по-нататък пак ще се върна на този въпрос. Тя се формира под влиянието на догматичната религиозна храна, на практическата му дейност в революционната борба, на безразборното запознаване с трудовете на основоположниците на научния социализъм. Можем с увереност да твърдим, особено въз основа на четвърта глава от краткия курс по „История на ВКП(б)“, че той и до края на живота си не успява да си изясни въпросите за съотношението между теорията и метода, за взаимната връзка между обективното и субективното, за същината на законите на общественото развитие. Неговите твърдения, че всичко в природата и обществото е предварително програмирано от желязната необходимост, явно избиват на фатализъм: „социалистическият строй ще дойде след капиталистическия, както денят след нощта“. Марксистката теория е компасът на кораб: корабът и без друго ще доплава до другия бряг, но с компас — по-бързо. Сталин осмива ония, които се вслушват в „изискванията на разума“, във „всеобщия морал“, и възпява вулгарния материализъм, подквасен с насилие. И, разбира се, твърди, че „за пример на пълното съответствие на производствените отношения с характера на производителните сили служи социалистическото народно стопанство в СССР“. Неговата аргументация винаги звучи или като максима, или като присъда.

Цялата история, разказана в краткия курс, е верига от победи за едните и поражения за другите — шпионите, двуличниците, враговете, престъпниците. Сталин всичко е побрал в прокрустовото ложе на схемата: в живота трябва да бъде така, както е в теорията. В онази, която той проповядва. Такъв подход, казват Маркс и Енгелс, може да сведе идеологията до „превратно мислене“. За щастие, марксистко-ленинската идеология остана неподвластна на Сталин. По логиката на Сталин всичко, което става, е закономерно: разрастването на комунистическите партии — да; разгромът на „десния уклон“ — несъмнено; „предателството“ на социалдемократическите партии — естествено, и така нататък. За творчество, за свободен полет, за игра на въображението, за дързост на мисълта не е оставено място в тая „знаменита“ четвърта глава.

Интелектът на Сталин е в плен на схемата. Помислете: три основни черти на диалектиката, четири етапа в развитието на опозиционния блок, три основни черти на материализма, три особености на Червената армия, три основни корена на опортюнизма и т.н. Мисълта на „вожда“ е еднопосочна: всичко, което излиза изпод перото му, е по-нататъшен развой на марксистко-ленинската теория. Всяка негова „мъдра“ мисъл е програма. Всичко, което не се съгласува с неговото становище, е подозрително, а най-вероятно — вражеско. Вулгаризирането, опростенчеството, схематизмът, еднопосочността, безапелационността придават на Сталиновите възгледи примитивно-фанатичен характер. Имаме всички основания да твърдим, че той нито за момент не се е съмнявал в „гениалността“ на онова, което казва. Едно от доказателствата за такъв извод е любовта му към себецитирането, за която споменахме вече. Но интелектът на Сталин има, както личи, и една силна черта: практицизма. Всяко теоретично положение генералният секретар се опитва (често твърде механично) да обвърже с конкретните изисквания и потребности на социалната практика. Ще кажа направо: не всички трудове на другите марксисти притежават тази конкретно-практическа насоченост. Но у Сталин тази практическа заостреност, ще подчертая още веднъж, няма диалектически характер. Механицизмът, автоматизмът на действието, избиващ понякога във фатализъм, често пъти придават на трудовете му карикатурен характер. В речта си на първото съвещание на стахановците Сталин заявява: „Много е трудно, другари, да се живее само с едната свобода. (Одобрителни възгласи, аплодисменти.) За да може човек да живее добре и весело, нужно е благата на политическата свобода да се допълват с материални блага. Характерната особеност на нашата революция е в това, че даде на народа не само свобода, но и материални блага, и възможност за заможен и културен живот. Ето защо у нас започва да се живее весело и ето на каква почва израсна стахановското движение.“[3] Мисля, че не е нужно да се коментира тази аргументация за източниците на стахановското движение. Вулгарността и примитивизмът дълго време са втълпявани. Ние понякога още не можем да си дадем сметка колко тежки и трайни са последиците от това „замърсяване“ на съзнанието на хората.

През 20-те години изборът на методите, които трябва да се използват в борбата за социалистическо преустройство на обществото, се съчетава с активна теоретична работа на ръководителите на партията. В „Правда“ и „Болшевик“ се появяват редовно статии на Троцки, Зиновиев, Каменев, Сталин, Калинин, Ярославски и други партийни дейци, опитващи се да си изяснят ситуацията и перспективите на социалистическото строителство. Някои от тях успяват да публикуват доста от трудовете си. Така например за десет години след революцията Троцки все пак издава 21 тома от своите съчинения. В броя си от 4 декември 1924 г. „Правда“ съобщава, че ленинградското отделение на Госиздат започва да издава съчиненията на Зиновиев в 22 тома. Комисията по издаването на неговите съчинения ги оценява като своеобразна „работническа енциклопедия“. Пак в „Правда“ е поместена информация за излизането на сборника „Октябрь. Избранные статьи В. И. Ленина, Н. И. Бухарина и Й. В. Сталина“. Особено много са материалите, подготвени от Бухарин — „Противоречията в съвременния капитализъм“. „За новата икономическа политика и нашите задачи“ и други.

През 20-те години изборът на методите, които трябва да се използват в борбата за социалистическо преустройство на обществото, се съчетава с активна теоретична работа на ръководителите на партията. В „Правда“ и „Болшевик“ се появяват редовно статии на Троцки, Зиновиев, Каменев, Сталин, Калинин, Ярославски и други партийни дейци, опитващи се да си изяснят ситуацията и перспективите на социалистическото строителство. Някои от тях успяват да публикуват доста от трудовете си. Така например за десет години след революцията Троцки все пак издава 21 тома от своите съчинения. В броя си от 4 декември 1924 г. „Правда“ съобщава, че ленинградското отделение на Госиздат започва да издава съчиненията на Зиновиев в 22 тома. Комисията по издаването на неговите съчинения ги оценява като своеобразна „работническа енциклопедия“. Пак в „Правда“ е поместена информация за излизането на сборника „Октябрь. Избранные статьи В. И. Ленина, Н. И. Бухарина и Й. В. Сталина“. Особено много са материалите, подготвени от Бухарин — „Противоречията в съвременния капитализъм“. „За новата икономическа политика и нашите задачи“ и други.

През 20-те години изборът на методите, които трябва да се използват в борбата за социалистическо преустройство на обществото, се съчетава с активна теоретична работа на ръководителите на партията. В „Правда“ и „Болшевик“ се появяват редовно статии на Троцки, Зиновиев, Каменев, Сталин, Калинин, Ярославски и други партийни дейци, опитващи се да си изяснят ситуацията и перспективите на социалистическото строителство. Някои от тях успяват да публикуват доста от трудовете си. Така например за десет години след революцията Троцки все пак издава 21 тома от своите съчинения. В броя си от 4 декември 1924 г. „Правда“ съобщава, че ленинградското отделение на Госиздат започва да издава съчиненията на Зиновиев в 22 тома. Комисията по издаването на неговите съчинения ги оценява като своеобразна „работническа енциклопедия“. Пак в „Правда“ е поместена информация за излизането на сборника „Октябрь. Избранные статьи В. И. Ленина, Н. И. Бухарина и Й. В. Сталина“. Особено много са материалите, подготвени от Бухарин — „Противоречията в съвременния капитализъм“. „За новата икономическа политика и нашите задачи“ и други.

Сталин гледа да не „изостава“. Но по-голямата част от статиите му през 20-те години е посветена не толкова на популяризирането на ленинизма, колкото на полемиката с ръководителите на различните групировки, опозиционни групи и фракции. Тук той се чувства като риба във вода. Надали ще е преувеличено да се каже, че благодарение на борбата му с опозиционерите, на настъпателната гръмогласна критика, отправяна срещу довчерашните му другари по съдба и борба, той става и „теоретик“. Впрочем за това пише и Троцки в книгата си „Сталиновата фалшификаторска школа“. Той отбелязва, че Сталин е станал „теоретик“ в борбата си срещу троцкизма. В полемиката, в безбройните схватки и „разобличения“ Сталин изостря мисленето си. Изказванията му на партийните конгреси и конференции, на пленумите и на заседанията на Политбюро са сурови, решителни, в по-голямата си част непримирими. Но понякога поради тактически съображения си позволява и либерални „отстъпки“, например на 11 октомври 1926 г. на заседание на Политбюро той изнася доклад „Относно мерките за смекчаване на вътрешнопартийната борба“. Вярно е обаче и това, че тези „смекчаващи мерки“ се свеждат до формулирането на пет ултимативни точки, които ще трябва да приемат лидерите на опозицията, ако искат да останат в Централния комитет.

В полемиката с идейните си опоненти Сталин се преобразява: придобива красноречие, подхвърля хапливи изрази, понякога с личен, оскърбителен характер. Използва без всякакво смущение епитети като „дърдорко“, „клеветник“, „объркан човек“, „невежа“, „празнодумец“, „подмазвач“. Генералният секретар дори се гордее с репутацията си на груб, но непримирим борец за единство на партията, против фракционерството, за чистотата на ленинизма. В заключителното си слово на XIV конгрес Сталин, както посочихме вече, подлага на остра критика Каменев, Зиновиев и Соколников. Присвоявайки си сякаш правото да бъде груб и като генерален секретар, той заявява, сподирен от одобрителния смях на делегатите: „Да, другари, аз съм прям и груб човек, вярно е това, не го отричам.“

Повтарям, често тази негова „прямота и грубост“ има направо оскърбителен характер. Например още в самото начало на писмото отговор до юриста С. Покровски, който се опитва да си изясни отношението на Сталин към теорията на пролетарската революция, генералният секретар го нарича „самовлюбен нахалник“ и завършва в същата тоналност: „Вие бъкел — дори и бъкел — не сте разбрали от въпроса за прерастването на буржоазната революция в революция пролетарска… Извод: трябва да имаш нахалството на невежа и самодоволството на ограничен еквилибрист, за да обръщаш така безцеремонно нещата с краката нагоре.“[4] Такива са стилът и езикът на Сталиновата критика. Дори сериозните аргументи, които използва в борбата против опозицията, са украсявани често с груби епитети. Той отсича напълно уверено: това е така, а това е заблуда. Основоположниците на научния социализъм никога не са си позволявали такова нещо. Защото иначе биха се оказали в положението, за което пише Рабиндранат Тагор:

Пред грешките затръшваме вратата.

Във смут е истината: а как сега нататък?

Колкото повече расте авторитетът му и колкото по-голямо политическо значение добива постът генерален секретар, толкова по-често Сталин прибягва до използването на собствените си изказвания като аргументи. При това обстоятелство във висшата инстанция те придобиват силата на истина. Но колкото повече време минава, толкова по-малко Сталин забелязва това. Така например, като дава в своите лекции в Свердловския университет дефиниция на ленинизма, във „Въпроси на ленинизма“, Сталин фактически издига това определение като нещо съвършено и универсално. По-нататък той многократно прибягва към изобилното цитиране на собствените си думи, придружавано от неизменните оценки като „всичко това е правилно, тъй като произтича изцяло от ленинизма“, и все в този тон. Понякога просто се изумяваш колко високо генералният секретар поставя и цени собствените си изводи. По-късно това ще му стане правило: да отпраща читателите към своите статии и книги. В отговора си на Покоев „Относно възможността за построяване на социализма в нашата страна“ той не само премълчава, че тази идея принадлежи изцяло на Ленин, но и говори, че именно той, Сталин, е неин автор. Без да си създава главоболия със специални аргументи, в post scriptum генералният секретар направо заявява: „Да бяхте взели «Болшевик» (московския) №3 и прочели там моята статия. Това би ви улеснило в работата.“ А що се отнася до самия отговор, наред е правилните положения Сталин набляга подчертано върху една идея: „работническата класа в съюз е трудовото селячество може да доунищожи (разредката моя — Д.В.) капиталистите в нашата страна“; „опозицията обаче казваше, че няма да можем да доунищожим нашите капиталисти и да построим социалистическо общество“; „ако ние не смятахме да доунищожим (разредката моя — Д.В.) нашите капиталисти… тогава напразно сме взели властта…“[5] и тъй нататък. През 1926 г. акцентът върху „доунищожаването“ на остатъците от експлоататорските класи е повече от очевиден. Но струва ми се, че тогава това не е било главната задача. С течение на времето „доунищожаването“ ще прерасне в дълбоко погрешния тезис за изостряне на класовата борба в процеса на движението напред към социализма. „Убиването“ и „доубиването“ скоро ще станат кажи-речи главното занимание на Сталин.

Въпреки твърде посредственото, примитивното равнище на теоретичните обобщения, излизащи изпод перото му, Сталин много обича да дава определения, да формулира дефиниции. Може да бъдат изброени такива широко известни негови определения: за същността на ленинизма, за същността на нациите, за политическата стратегия и тактика и т.н. Възможно е да са изиграли някаква роля в популяризирането на основите на ленинизма. Но като човек, твърде податлив на догматично мислене, той буквално канонизира определенията, можел е да построи цялата си реч върху доказателството, че този или онзи опозиционер не разбира един или друг въпрос.

Но като че ли най-негативното в теоретичното „творчество“ на Сталин е, че той фактически отхвърля хуманната същност на социализма, обосновава постепенно, ако може така да се изразя, „жертвения социализъм“. Това светогледно становище ще му позволи след време да премине с лека ръка към нечувани масови репресии, към широко прилагане на насилието като главен социален лост в строителството на социализма. По същество анализът на теоретичните възгледи на Сталин и особено на методите и начините на материализирането им ни позволява да направим извода, че генералният секретар постепенно се откъсва от ленинизма. Звучи парадоксално, но е факт: оставайки болшевик, Сталин и до края на живота си няма да стане ленинец! А това е ръководителят на партията! От многото разновидности на социализма — утопичен, дребнобуржоазен, казармен, научен — Сталин създава нещо свое. Неговият социализъм е бюрократичен, носещ в себе си чертите и на догматичния, и на казармения. С една дума — сталински. Не, той не смогва, не съумява, не успява да деформира всичко в живата тъкан на социализма, строен от милиони хора. Но днес вече знаем, че не бива да се смята за социалистическо едно общество, където има само висока степен на обобществяване, където колективното е над личното, където всичко се планира „отгоре“. Истинският социализъм, както го е виждал Ленин, поставя в центъра на вниманието ЧОВЕКА. Същността на Лениновата концепция за социализма са демокрацията, хуманизмът, човекът, социалната справедливост. Такъв подход никога не може да бъде съчетан с насилие, с отчуждаване на народа от властта, с издигане на вожд полубог. А това показва, че от средата на 1926 г. Сталин започва все повече и повече да се отдалечава от Лениновата концепция за социализма.

Справедливостта изисква да отбележа, че генералният секретар пише сам своите статии, речи, реплики и отговори. Разказите на неговите помощници и на работилите в различно време с него други отговорни лица от апарата на генералния секретар дават основание да се направи следният извод: въпреки огромната си натовареност Сталин работи твърде много над себе си. По специална негова поръчка всеки ден му подбират литература, изрезки от статии, обобщени сведения по материали от местния партиен печат, обзори на чуждестранни издания, най-интересните писма.

Веднъж той дълго задържал писмо от Берлин с адрес на подателя: Целендорф, Валдемарщрасе, 11, „Вила Нина“, В. П. Кримов. Доста необикновено писмо. Авторът му е един от „предишните“, писател, избягал от Русия през 1917 г., но взиращ се най-внимателно, до болка в очите и в сърцето в нова Русия. Сталин подчертава редовете: „Пиша Ви като на един от най-големите държавни дейци в съвременна Русия. Аз съм пацифист и интернационалист, но при все това обичам Русия повече от всяка друга страна. Може би виждам оттук някои неща, които Вие не виждате отвътре така ясно при цялата Ваша осведоменост.“ (тук червеният молив е минал два пъти — б.а.).

Нужно е на всяка цена да запазите властта във вашите ръце като предводители на пролетариата, не щадейки нищо. Помнете: „Който не е способен да извърши злодеяние, той не може да бъде държавен мъж.“ Преди всичко армията. Не е нужно непременно да воюва, но трябва да я има. За нея всичко трябва да се знае от всички в преувеличен размер. Колкото повече всякакви военни демонстрации, толкова по-добре… Никакви средства не бива да се щадят при полагането на грижите за увеличаване на населението в Русия и за цялостното му възпитание. Това е най-страшното оръжие против капиталистическия свят. Днес е ясно, че съвременна Русия може да даде нов закон на историята: връщане на махалото в обратна посока може и да няма; то може завинаги да остане вляво… Не са нужни лъжи, но са нужни две истини и за голямата трябва да се мълчи известно време и с това да се накарат хората да вярват в по-малката; а когато се окаже необходимо, малката ще отстъпи пред голямата… Не трябва да се потиска религията, това ще я направи по-силна. Привличайте частния капитал. Докато държавната власт е у вас, това не представлява никаква опасност. Проявата на съвременното руско творчество трябва да се поддържа, без да се жалят разходите. Да кажем, литературата, може би балетът. Нужно е да се хвърлят в останалия свят бистри кристалчета от съвременна Русия: с това понякога може да се направи повече, отколкото с най-широката пропаганда… Революцията вече извърши колосално много. Но експериментът тъпче на едно място, нужни са някакви реални резултати. Нужно е изпълнението на нещо от обещаното благополучие на пролетариата. А сега у вас има повече бюрократично разтакаване, отколкото в царския строй. Има случаи, когато е изгодно да се протакат нещата, но като цяло тази система е гибелна.

Сталин дълго държи писмото, без повече да подчертава, тъй като почти всеки ред е, както му се струва, умно написан, премислен, изстрадан. Поглежда още веднъж подписа: едър, разтеглен „Вл. Кримов“; „публикуването на писмото ми е нежелателно“. Слага писмото в папчицата отстрани, където са книжата за повторно разглеждане.

В годините 1924–1928 Сталин неведнъж кани при себе си професори от Промишлената и Комунистическата академия, с които се консултира по въпроси на обществознанието. Чувства се особено слаб във философията. Познава историята значително по-добре. Не проявява особено усърдие да задълбочава икономическите си познания. Заедно с това дълготрайният му опит в работата на такъв пост, където му се налага да се занимава с най-разнообразни проблеми, формира у него много тънък усет и твърде практичен ум, способен бързо да оценява ситуацията, правилно да се ориентира в калейдоскопа от проблеми и да отделя главните елементи. Природната наблюдателност, рядката му способност да запомня физиономии, имена и факти, богатият му опит в общуването с цялата кохорта свръхобразовани личности от Лениновото обкръжение напълно закономерно изработват у Сталин и нещо негово, неповторимо. Например, без да бъде теоретик, той превъзхожда мнозина от своите колеги с прагматичния си подход към теорията, с умението си максимално плътно да я „прилепва“ към практическите задачи.

Само няколко месеца след смъртта на Ленин мнозина почувствали „твърдата ръка“ на Сталин, който нищо не забравя и не прощава. Постави ли веднъж целта, формулира ли задачата, проявява понякога поразителна жилавост и упоритост в осъществяването им. Същата линия проличава и в неговите трудове. В статиите и брошурите му има, естествено, „дотъкмявания“, някои поправки, но в главното той упорито повтаря онова, което е казал по-рано. Това прави впечатление на околните и с течение на времето добива неусетно учебникарски мирис. Понеже веднъж казва, че „ленинизмът е теория и тактика на пролетарската революция изобщо, теория и тактика на диктатурата на пролетариата по-специално“[6], той канонизира това определение. Безспорно в етапа на непосредствената борба за оцеляване на новия строй тази дефиниция изиграва своята роля, допринася да бъдат разбрани по-пълно същността на Лениновите идеали и цели. Но у Сталин тая формула така си и остава вкаменена дълги години, макар да е очевидно, че е значително по-бедна от съдържанието на теорията и практиката на ленинизма. Ограничаването на Лениновите идеи само в рамките на теорията и тактиката на диктатурата на пролетариата става предпоставка за много несполуки в по-късната практика на социалистическото строителство.

А ленинизмът е цялостна научна система от философски, икономически и социално-политически възгледи по пътя на познанието и на революционното преобразуване на света. Обаче дори и най-малките отклонения от Сталиновото тълкуване на същината на ленинизма са разглеждани като опортюнистична ерес с всички произтичащи от това последици.

Сталин е голям майстор в опростяването на марксистко-ленинската теория, често пъти до примитивизъм. Струва ми се, Ремарк е казал, че всеки диктатор започва най-напред с опростяване. Именно на Сталин, нека пак да повторя, принадлежи „заслугата“ за насаждането на схематизъм в теорията, в историята на партията. Възможно е при ония условия това вулгаризиране, понякога дори лековато разбиране на същността на пролетарската диктатура, на класовата борба, на стратегията и тактиката на работническата класа, на революционния метод и на основните закони на диалектиката да е било необходимо, като се има предвид равнището на общата и политическата култура на трудещите се. Но скоро, към края на 20-те години, вече става просто невъзможно да се появят други, по-сериозни и по-задълбочени трудове. Не остава нищо друго, освен да се коментират, анализират и славословят Сталиновите съчинения. Теоретичната мисъл в обществознанието изпада в състояние на летаргия цели десетилетия. Именно Сталин пръв започва да нагажда едни или други теоретични изводи към даденостите в живота, в общественото битие. Натикването на марксизма-ленинизма в елементарни схеми, а често и префасонирането му рязко преустановяват развитието на обществената мисъл. На нивата на простичките концепции, често пъти погрешни, започват да избуяват догматични възгледи. Догматизмът може да бъде сравнен с кораб, заседнал на плитчина. Вълните го обливат, а корабът не помръдва, макар че на пръв поглед движението се запазва. Сталин подхожда към идеологията крайно прагматично, като смята, че за да бъде идеологията на мястото си, трябва да действа вътре в страната като цимент, а извън нея — като експлозив.

Много от неговите теоретични изводи с течение на времето стават източник на големи социални нещастия. Мисля си понякога, че интересната, оригиналната идея има сякаш и цвят: оранжев, теменужен, пурпурен, изумруденолазурен… Все едно че лъч пронизва мъглата, мрака, здрача и откроява силуета, очертанията на желаната Истина. Изглежда, че светът на мислите не е само многострунен, но и многоцветен. Но ти трябват очи, за да видиш тези, багри. Мисълта на Сталин е била сива и с течение на времето избуява в практиката с най-мрачните си тонове. Помислете сами.

На 14 и 15 януари 1924 г. се провежда пленум на Централния комитет, на който се разглеждат много въпроси. За международното положение доклад изнася Зиновиев. Докладчикът и изказващите се подлагат на критичен анализ несполуките в Германия, където по мнението на мнозина не е използвана революционната ситуация. В своето изказване Сталин се спира на ролята на Радек в разглежданите събития (Радек по онова време е в Германия): „Аз съм против това да се прилагат спрямо Радек репресии за неговите грешки по германския въпрос. А той е допуснал доста такива грешки, от тях съм отделил тук седем парчета.“ Любимо занимание на генсека е да нанизва на дълга връв грешките на другите. Няма да изброявам всичките седем, ще се спра само на грешката, която Сталин като в инвентарен опис номерира четвърта. Радек смята, продължава той изброяването, че „главният враг в Германия е фашизмът, и счита за необходима коалицията със социалдемократите. А нашият извод е: нужно е да водим бой на живот и смърт със социалдемокрацията“[7]. Това не е просто невинна теоретична грешка в анализа. Политическото късогледство на Сталин при оценяването на фашизма и на социалдемокрацията ще струва скъпо на комунистите, на всички демократични сили. Неговото сиво, а по-точно измамно възприемане на най-остри проблеми говори за явното му неумение да анализира многопосочните им връзки.

Още един пример за теоретичната му ограниченост. На Октомврийския пленум на ЦК на РКП(б) през 1924 г. се обсъжда въпросът за работата в селото. Докладва Молотов. Дълга реч произнася Зиновиев (който също като Молотов и Сталин се ориентира лошо в аграрните въпроси). Но този път оценява доста вярно общата обстановка: „Ние обсъждаме сега не само въпроса за работата ни в селото, но и за отношението ни към селянина изобщо, тоест много по-общ въпрос, който вероятно няма да слезе, от сцената дълги години, тъй като изцяло опира до проблема за прилагане на диктатурата в дадената обстановка.“[8] В своето изказване Сталин се опитва да даде редица политически и теоретични препоръки, в които може да се видят зародиши на бъдещите големи грешки. Първото, което трябва да направим, казва той, е „да завоюваме селячеството отново“, второ, да видим, че „се е изменило полето на борбата“, трето, „трябва да създадем кадри в селото“[9]. 1924 г. е, а речта на Сталин звучи, като че ли е вече 1929… „Проницателен“ и последователен в затвърдяването на тежките грешки. Такъв е Сталин като интерпретатор на ленинизма.

Още веднъж ще засегна теоретичните гледища на Сталин в следващите години. Но сега, във времето на избора и борбата за разпространяване на идеите на ленинизма сред масите, той за пръв път усеща силата на влиянието върху обществото, оказвано не само от научните концепции, но и от литературата и изкуството.

[1] Сталин, И. В. Соч. Т.6, с.187-183. ↑

[2] Пак там, с.188. ↑

[3] Сталин, И. В. Вопросы ленинизма. Изд. II-е. М., 1952, с.537. ↑

[4] Сталин, И. В. Соч. Т.9., с.315, 321. ↑

[5] Сталин, И. В. Соч. Т.8., с. 95, 96, 98. ↑

[6] Сталин, И. В. Вопросы ленинизма. Изд. II-е. М., 1952., с.2. ↑

[7] ЦПА ИМЛ, ф.17, оп.2, д.109, л.32, 33. ↑

[8] ЦПА ИМЛ, ф.17, оп.2, д.154, л.54. ↑

[9] Пак там, л.67. ↑

ИНТЕЛЕКТУАЛНОТО ОБЪРКВАНЕ

Философът Е. Трубецкой, последовател на Вл. Соловьов[1], в труда си „Двата звяра“ развива идеята, че „Русия е заплашена от две крайности: черния звяр на реакцията и червения звяр на революцията“. За мнозина дейци на културата тия „зверове“ се оказват реални. Художествено-идейните люшкания имат големи амплитуди. От неприкрито, откровено неприемане на самата революция като идея (3. Гипиус, Д. Мережковски, И. Бунин) до възторжената й прослава (Д. Бедни, А. Жаров, И. Уткин, М. Светлов). Но не всички бързо определят идейните си позиции.

Киплинг има прекрасни редове, чиято същност е, че силата на дългата нощ е вече сломена, макар че никакво разсъмване не я заплашва преди определения за него час… Силата на старото е сломена, но неестествено е да се очаква, че всички хора на изкуството ще започнат да поздравяват настъпващата зора… И на главната улица на голямата литература, и в задните й дворове клокочи глухо, а понякога и бурно недоволство. Основните въпроси, измъчващи художествената интелигенция, са мястото на културата в „новия храм“, проблемът за творческата свобода, отношението към духовните ценности на миналото. Някои от писателите най-сериозно смятат, че руската литература има само едно бъдеще — нейното минало. Мнозина майстори на словото са подплашени от революционния ураган, те виждат в него заплаха не само за себе си, но и за цялата култура. Ще изразя собственото си гледище за отношението на интелигенцията към революцията, към социализма, към новото, което се ражда на нашата многострадална земя в страшни мъки.

По-голямата част от интелигенцията не приема социалистическата революция. Разбира се, не всички, които не я приемат, стават нейни врагове. Не. По всяка вероятност мнозина от интелектуалците напълно биха се задоволили с резултатите от Февруарската буржоазнодемократична революция с някакъв парламент и други атрибути, характерни за либералното многовластие. Стъписването, интелектуалното объркване на руската интелигенция продължава няколко години. После започват да се очертават диаметрално противоположни тенденции: пълното приемане на идеите на Октомври и пълното им отричане, продължителни двоумения и постепенни обрати. Твърде характерен в този смисъл е малкият сборник „Смяна на пътепоказателите“, излязъл през юли 1921 г. в Прага. Неговите автори, главно с кадетска ориентация, активни дейци в лагера на белите, призовават към капитулация. Клочников, Потехин, Бобришчев-Пушкин и Устрялов заявяват, че по „съдбовна ирония на историята“ болшевиките са станали „пазители на руското национално дело“. Тук му е мястото да отбележа, че в изказванията си през 20-те години Сталин многократно споменава Устрялов и „смяната на пътепоказателите“ като символ на разложението във вражеския лагер. Авторите на сборника не скриват, че смятат болшевизма за утопия, но разбират, че с тях, руските бегълци, „ще си урежда и вече си урежда сметките историята“. Носталгичните мотиви, оцветени със славянофилски багри, означават нещо много по-важно: поврат на част от интелигенцията в подкрепа на социалистическа Русия. Това неизяснено влечение към родината заглушава класовите инстинкти, кара ги, макар и с болка, да се примирят с новите реалности в Русия.

Но по-голямата част от интелигенцията не приема болшевизма. През 1922 г. списание „Политработник“ помества статията „Бежанска Русия“, в която се казва: „Великата октомврийска революция има своя «Кобленц»[2]… Известни са «патриотичните» подвизи и начинът на живот и мислене на тази бежанска Русия. В нея няма дори и сянка от оная печална красота на дълбоката есен, отпечатък от която може да се долови у представителите на загиващото феодално общество в Кобленц по време на Великата френска революция. Тук царят мухълът, мръсотията на немарата, еснафските разправии, интригантството на дребно и на едро, подмазвачеството, наричани гръмливо «правене на политика»…“[3]

Изразител на крайното несъгласие с Октомври става Гипиус. В „Сива книжка“ и „Черен бележник“ тя напълно отрича идеите на революцията, която по нейно мнение е погребала руската култура:

Пропадна всичко: тъмней душата,

на тлен и червей сме храна,

и не остана на земята

от правда руска ни следа.

Гипиус оприличава революцията с „рижава уличница с празен поглед, поливаща студени камъни“. Характеризирайки своята и на мъжа си (Мережковски) политическа позиция, с гордост заявява: „Май че само ние пазим белотата на емигрантските ризи.“ Родината си те виждат като „царство на антихриста“.

Дори Троцки, който проявява твърде голяма търпимост спрямо всички тези „щуротии“ и смята за неизбежно интелектуалното объркване на интелигенцията, отправя злобна критика по повод на „хленченето“ на Гипиус. „Изкуството й, в което преобладаваше проповядването на някакво мистично и еротично християнство — пише Троцки, — веднага се трансформираше, щом подкованият ботуш на червеноармееца настъпеше тънкото бомбе на пантофката й. Тя веднага почваше да надава вик, в който можеше да се открие гласът на вещица, обладана от идеята за свещената неприкосновеност на собствеността.“[4]

Спектърът на естетическите интереси на Сталин е неизмеримо по-тесен от ерудицията на Троцки и декадентските, иконоборческите традиции и тенденции малко го вълнуват. Едва ли е познавал добре творчеството на Гипиус, Балмонт, Бели, Лоски, Шмельов и на много други интелектуалци, оставили така или иначе следи в историята на родната култура. Умът му, емпиричен и лишен от емоционално богатство, оглежда целия храм на културата от крайно прагматични позиции: „помага“, „не помага“, „пречи“, „вреди“. Художествените критерии, ако изобщо е имал такива, не играят решаваща роля. С пълна сила Сталин ще провъзгласи своето кредо по отношение на литературата и изкуството след две десетилетия в ползващото се с печална известност постановление за списанията „Звезда“ и „Ленинград“. За него литературата и изкуството винаги остават затворени в примитивния двуполюсен модел „наши“ и „чужди“.

За да бъда справедлив, трябва да посоча, че макар и вълната от емигранти да е твърде голяма, по всяка вероятност над два и половина милиона души, като мнозинството са представители на състоятелните слоеве и интелигенцията, включително и художествената (Марк Алданов, К. Балмонт, П. Боборикин, И. Бунин, Д. Бурлюк, З. Гипиус, А. Куприн, Д. Мережковски, И. Северянин, А. Толстой, Саша Чорни, Вячеслав Иванов, Г. Иванов, В. Ходасевич, И. Шмельов, М. Цветаева, В. Набоков-Сирин и много други), не всички емигранти са враждебно настроени към Съветска Русия. Различна е и съдбата им. Не са малко и ония, които намират смъртта си в шанхайските бордеи и нощните парижки приюти или се връщат в родните си краища. Едни ги очаква възможността да възродят литературното си творчество, други не могат да се приспособят към новата социална среда и замлъкват завинаги. Трети попадат между воденичните камъни на беззаконието.

Художествената интелигенция, която остава в Русия, също се държи различно. Бързо никнат творчески съюзи и обединения — Съюз на селските писатели, „Серапионови братя“[5], Перевал (Поврат — б.пр.), Руска асоциация на пролетарските писатели (РАПП), Асоциация на художниците в революционна Русия (АХРР), Кузница (Ковачница — б.пр.), Ляв фронт на изкуствата (ЛЕФ) и други творчески обединения. Между стените на студените клубове и дворци се разгарят горещи дискусии за пролетарската култура, за литературата и политиката, за възможностите да бъдат използвани ценностите на буржоазната култура. В този литературен кипеж, а понякога и в това литературно объркване се раждат оспорвани концепции, а тук и там — погрешни гледища. Възниква уникален шанс за създаването и укрепването на творческия плурализъм в художествената мисъл. По онова време още не са пуснати в ход командните методи, които за изкуството и културата са равнозначни на творческа атрофия.

Сталин, който отначало малко се интересува от тези въпроси, не вижда някаква опасност в мозайката от литературни школи и направления, още повече че по-голямата част от художниците (всеки както го разбирал) говорят за революцията, за новия свят, за новия човек, за „мамещите далнини“. Дори авангардистките, често сектантски увлечения по „радикалните методи“ в творчеството му изглеждат само наивни, забавни и нищо повече. В Централния комитет още не са се народили идеи и политически доктрини с ждановска подкваса. Те ще дойдат по-късно. Този творчески плурализъм, естествен като самото изкуство, успява за късо време да роди в киното, литературата и живописта произведения, влезли завинаги в съкровищницата на нашата духовна култура.

Общо взето, този период (20-те години) се отличава с разкрепостяване на мисълта, с творчески търсения, със смело новаторство. За свобода на творчеството говорят много и художници, и майстори на словото, на сцената и на филмовия екран. Революцията ражда у писателите стремеж да вникнат в тайните на великото, вечното, непреходното. Обсъждат се гениите и гениалността, „прехвърляйки“ често всички възможни граници в заключенията. А всъщност гениалността не е ли най-високата точка от пирамидата на творчеството и защо тогава майсторът на словото да не се стреми към нея? Може би е прав големият руски писател и философ Н. Бердяев, неоценен дори и днес както трябва, че „култът към святото трябва да бъде заменен с култ към гениалността“?

Революцията ускорява силно творческото узряване на мнозина и както личи, съвсем естествени и плодотворни са били честите дискусии, спорове и надпревари между различните художествени школи. Колко жалко, че след няколко години тази атмосфера на търсения в значителна степен ще бъде отронена в каменотрошачките на бюрократичния изказ, на уеднаквеното мислене като духовна униформа и ще народи купища книги с „живот на гъби“, книги еднодневки, за по-голямата част от които днес никой дори не си спомня. В две книжки на списание „Болшевик“ (1926 г.) е публикувана статията на П. Йонов за пролетарската култура и „напостовската бъркотия“. В нея се прави критичен анализ на схващанията, изповядвани от стожерите на „напостовството“ Вардин и Авербах, излагащи гледищата си в списание „На пост“ (оттук и „напостовци“). „Болшевик“ доказва, че е невъзможно да съществува „чисто изкуство“, неповлияно от социалните бури, икономическите сътресения и класовите сблъсъци. След известно време списанието помества отговора на Леополд Авербах във връзка със статията на П. Йонов, където нещата се свеждат до това, че културната революция ще се съпровожда от изостряне на класовата борба: „Кой кого ще преобрази — масите ли ще съумеят да раздробят на тухли старата култура и да вземат от нея, което им е нужно, или сградата на цялостната стара култура ще се окаже по-яка от пролетарската културна дейност сред народа?“[6]

Скоро ще бъде провъзгласен тезисът за необходимостта от административно направляване на културните процеси. Твърде характерна в тая насока е например уводната статия в „Болшевик“, озаглавена „Командните кадри и културната революция“. В нея се приема като постулат твърдението, че проблемът „за възпитанието на културни командни кадри от строители на социализма“ е политически проблем.[7] Но щом „се повъзпитат културните командни кадри“, и започва разрушаването на църкви, разтурянето на самобитни творчески обединения, задушаването на творци с неповторима индивидуалност. Такава е участта на група „селски поети“, чийто изтъкнат представител е С. Есенин. Печална е тяхната съдба. Много жалко, но в оплюването им има пръст и очевидно неосвободилият се още от своите ранни радикални възгледи Бухарин. Свободата на творчеството все по-широко се програмира, с други думи, стеснява се. А изкуството, отчуждено от свободата и духовната същност на човека, става вече сурогат на културата.

Разбира се, съмнителен е резултатът, когато методите за идейно ръководство се подменят с метода на директивите. Има много области, където политиката диктува и ще диктува, но има и такива сфери, в които може само да взаимодейства. Съществуват и други, където „политическият скалпел“ е направо вреден, защото в процеса на използването му се постига резултат, противоположен на очаквания.

Сталин наблюдава внимателно процесите на литературния кипеж. Усеща, че предизвикалата огромни изменения в общественото съзнание революция неизбежно ще предизвика и повишен интерес към културните ценности изобщо и по-специално към художествената литература. Около средата на 20-те години грамотността на населението значително се повишава. Особено поразителни са промените в националните републики. Към 1925 г. в сравнение с 1922 г. броят на трудещите се, овладели четмо и писмо, в Грузия нараства 15 пъти, в Казахстан — 5 пъти, в Киргизия — 4 пъти. Аналогична е картината и в другите региони. Същински огнища на култура и ограмотяване стават работническите клубове в градовете и читалните в селата. В сравнение с 1913 г. три пъти нарастват тиражите на периодичните издания. Започва масово строителство на библиотеки. Създават се киностудии в Одеса, Ереван, Ташкент и Баку. Все повече се издава художествена литература.

Политбюро няколко пъти разглежда въпроса да се създадат най-добри условия за приобщаване на масите към художествената култура, да се засили идейното, болшевишкото влияние върху нея. През юни 1925 г. Политбюро одобрява резолюция „За политиката на партията в областта на художествената литература“. В постановлението се отбелязва необходимостта от грижливо отношение към старите културни дейци, приели революцията, и се подчертава, по предложение на Сталин, че е много важно да продължи борбата с тенденциите, прокарвани в „Смяна на пътепоказателите“, че „партията трябва с всички средства да изкоренява опитите за неумела и некомпетентна административна намеса в литературните въпроси“[8].

Както виждаме, в първите години след революцията Централният комитет на партията изпълнява Лениновия завет, че за истинския социализъм е нужна „именно култура. Тук нищо не може да се постигне с насилие или с натиск, с твърдост или с енергия, или с каквото и да е, ако ще да е и най-доброто човешко качество изобщо“[9]. Не са забравени думите на Ленин, че новата култура не може да бъде създадена на празно място. За съжаление, през 30-те години тези Ленинови идеи ще бъдат предадени на забрава.

Помощниците на Сталин му „докладват“ за новите книги, за статиите на пролетарските писатели. Естествено, той не може да прочете всичко. Но в библиотеката му (която по-късно е разтурена и в нея остават само книгите с негови бележки) са запазени томчета, книги от ония години с евтини подвързии и с бележки с червен, син и с обикновен черен молив. Между другото, повечето от резолюциите и бележките си пише с червен молив. Много от неговите съратници волно или неволно му подражават (по-специално Ворошилов). Ако се съди по написаното, по различните забележки, вмъкнати лично от него, има основания да се предполага, че се е запознал с „Чапаев“ и „Метеж“ на Д. Фурманов, „Железният поток“ на А. Серафимович, с повестите на Всеволод Иванов, с „Цимент“ на Ф. Гладков, с творчеството на М. Горки, когото генералният секретар обича, със стиховете на поетите А. Безименски, Демян Бедни, Сергей Есенин и с творби на други известни майстори на словото. Прави му впечатление и Андрей Платонов с неговата повест „От полза е“. Но както по всичко личи талантливият писател, който прониква в дълбоките пластове на човешкия дух, остава неразбран. „Безсънният сатаноид“ на писателските му търсения предизвиква у Сталин раздразнение, което той изповядва веднъж пред Фадеев. Почти не познава класическата западноевропейска литература и се отнася подозрително изобщо към Запада, към неговата „разложителна“ демокрация.

Сталин обича театъра и киното, но по свой начин, както помешчиците обичат своите крепостни театри. През 30-те и 40-те години често посещава Болшой театър и редовно гледа нощно време в Кремъл или във вилата си новите филми. При този затворен живот те, особено кинохрониките, са за него своеобразен прозорец към света. Обича по-малко живописта и не скрива, че не притежава нужния вкус към нея. Често обсъжда въпросите на художествената литература не само с членовете на Политбюро, повечето от които не са особено запалени ценители на изкуството, но и с майстори на словото — Горки, Демян Бедни, Фадеев и, разбира се, с Луначарски.

В речите му художествените образи присъстват неизмеримо по-рядко, отколкото у Ленин, Бухарин, Троцки и някои други партийни дейци. Те обикновено са му нужни само за подсилване на критичната насоченост на изказванията. Като един от редките примери за такова използване може да бъде посочено изказването на Сталин на обединеното заседание на Президиума на Изпълнителния комитет на Комунистическия интернационал (ИККИ) и на Интернационалната контролна комисия (ИКК) през септември 1927 г. Отговаряйки на югославския комунист Вуйович, член на Изпълнителния комитет, Сталин подхвърля: „Критиката на Вуйович не заслужава отговор.“ И по-нататък продължава: „Спомних си една кратичка история с немския поет Хайне. Бил принуден веднъж да отговори на досаждащия му критик Ауфенберг по следния начин: «Писателя Ауфенберг аз не познавам; предполагам, че е някакъв като Дарленкур, когото също не познавам.»“

После Сталин добавя:

„Перифразирайки думите на Хайне, руските болшевики могат да кажат относно критическите упражнения на Вуйович: «болшевика Вуйович ние не познаваме, предполагаме, че е някакъв като Али Баба, когото също не познаваме.»“[10]

Но, повтарям, класиката той използва много рядко, което отразява неговите ограничени познания за шедьоврите в световната и в родната литература.

В много публични изказвания Сталин не пропуска възможността да изрази отношението си към един или друг писател и към произведенията им. Изводите на генералния секретар са както винаги категорични и безапелационни. Например в писмото си до В. Бил-Белсцерковски Сталин недвусмислено осъжда диригента на Болшой театър Д. Голованов, че е против механичното обновяване на репертоара за сметка на класиката, и веднага характеризира „головановщината“ като „антисъветско явление“[11]. През 30-те години една такава оценка може да коства главата на обвиняемия. Пак в това писмо Сталин оценява и „Бяг“ на Булгаков като антисъветско явление, но добавя една смекчаваща тирада със следното съдържание: „Впрочем аз не бих имал нищо против постановката на «Бяг», ако Булгаков беше прибавил към осемте си сънища още един или два, където би могъл да изобрази вътрешните социални пружини на гражданската война в СССР, та зрителят да е в състояние да разбере, че всичките тия по свой начин «честни» Серафимовци и всякаквите там «приват доценти» са се оказали изхвърлени от Русия не по каприз на болшевиките, а защото са живели на гърба на народа…“

Продължавайки „разбора“ на творчеството на Булгаков, Сталин пита реторично: „Защо толкова често поставят на сцената пиесите на Булгаков? Защото не им стигат сигурно техните годни за поставяне пиеси. Като нямат риба, за тях дори «Дните на Турбини» са риба.“

И дава следната оценка на пиесата: тая пиеса „не е чак пък толкова лоша, понеже носи повече полза, отколкото вреда. Не забравяйте, че основното впечатление, оставащо у зрителя от тази пиеса, е впечатление, благоприятно за болшевиките: щом дори такива хора като Турбини са принудени да сложат оръжие и да се подчинят на народната воля, признавайки делото си за окончателно загубено — значи болшевиките са непобедими“[12].

Тези изрази още веднъж подчертават старата истина, че окончателната оценка на едно или друго произведение дава времето. Присъдата на велможата може да се окаже след години смешна, наивна и повърхностна, дори като се има предвид конкретният исторически момент. А колко често, боже мой, в нашата история някои се опитват да правят „окончателни“ оценки! Именно така прави и Сталин. Но в тази категоричност е целият той — не се съмнява, уверен е в себе си, презира интелектуалните размисли на художника.

Генералният секретар може да е твърд дори с тези, към които обикновено се отнася на пръв поглед с уважение, например с Демян Бедни, болшевик от 1912 г., станал бързо след революцията признат пролетарски поет. Многобройните му басни, закачливи куплети, пиеси, фейлетони, историйки и притчи в стихове имат неотслабващ успех сред широките маси. Актуалното и злободневното във всеки стих на народния поет поддържат непрекъснато популярността му. Но ето че в някои свои произведения („Дрипльо“, „Слизай от печката!“, „Без пощада“) Бедни критикува назадничавото и чуждите нам традиции, които се влекат като шлейф от миналото. В отдела за пропаганда към ЦК това е окачествено като антипатриотизъм. Извикват поета „на разговор“. С писмо до Сталин Д. Бедни се оплаква, че е викан в ЦК. Отговорът е незабавен и безжалостен.

„Вие се разфучахте изведнъж и почнахте да крещите, че загиваме…

Да не би ЦК да няма право да критикува Вашите грешки?

Да не би решенията на ЦК да не са задължителни за Вас?

Не намирате ли, че сте се заразили от оная неприятна болест, която се нарича възгордяване?“

След тези унищожителни въпроси Сталин резюмира, че критиката в произведенията на Д. Бедни представлява клевета спрямо руския пролетариат, спрямо съветския народ, спрямо СССР. „В това е същината, а не във вайканиците на глътналия си езика от страх интелигент, бърборещ в уплахата си, че Демян уж искат да го «изолират», че Демян «нямало вече да го печатат» и тям подобни.“[13]

Ето така решително и недвусмислено само няколко години по-рано, през юни 1925 г., Сталин сам редактира постановлението на Централния комитет за политиката в областта на художествената литература, където се казва, че е нужно да се изгони „тонът на литературната команда“, „всяко претенциозно, полуграмотно и самодоволно командаджийство“[14]. Тези верни положения той забравя още в края на 30-те години. „Командните кадри“ в културата действат все по-активно. Интелектуалният кипеж, понякога суматоха, постепенно замира успоредно с поставянето му под строг надзор и в определени „отгоре“ рамки.

Та нали само три-четири години преди това Сталин моли да бъде предадена на Бедни благодарност за „верните партийни“ стихове, написани по адрес на Троцки. Те са поместени в „Правда“ на 7 октомври 1926 г. под заглавието „На всичко му идва краят“. Май че си струва да цитирам поне част от стихотворението, за да се усети по-пълно атмосферата, политическият колорит на онова сложно време:

Троцки! — по-бързо му дайте лика в „Огоньок“.

Да го гледат там всички с наслада!

Как се кипри на коня си стар, едноок,

как перата му лъскави падат.

Хепка се този червеноперест „Мюрат“

с целия свой голям „апарат“,

с генералите си опозиционери,

с моралните си тезисни химери —

Щаб такъв, че да тури ред на земята!

Само че я няма войската!

Ни една пролетарска рота!

Каква ти у нас охота —

Да тръгнем след щаб такъв на заколение,

и с партията заедно да паднем на колене.

… … … … … … … …

Стига вече партията е била

на политиканството вредително мишена!

Време е да турим край сега

на тази безобразна сцена!

Генералният секретар прочита с удоволствие стиховете и позвънява на Молотов и на някои други. Всички одобряват политическата сатира на Бедни. Сталин подчертава: „Нашите речи против Троцки ще прочетат по-малко хора в сравнение с ония, които ще прочетат тия стихове.“ В това той е напълно прав. Но щом поетът мъничко „се отклонява от тона“ и не преглъща „обидата“, Сталин става съвсем друг: студен, зъл, повеляващ, предписващ.

Като знаят колко много зависи от неговата оценка съдбата на едно или друго тяхно произведение, майсторите на художественото слово му пишат често с молба да си каже мнението. В повечето случаи резюмето му е снизходително, като непременно се посочват „слабостите“ на съчинението. Понякога той стига и до похвали. Например в писмото си до А. Безименски се произнася така: „Четох и «Изстрел», и «Ден от нашия живот». Нищо както «дребнобуржоазно», така и «антипартийно» няма в тия произведения. И едното, и другото, а особено «Изстрел», може да се смятат за образци на революционно пролетарско изкуство в днешното време.“[15]

Хора, които са познавали отблизо Сталин, потвърждават, че той проверявал много внимателно какво е политическото кредо на най-големите писатели, поети, учени, дейци на културата. Сталин усеща, че част от художествената интелигенция не приема революцията. Пример за това не е само многобройната емиграция. Сепва го писмото на големия руски писател В. Короленко до Луначарски, публикувано чак след смъртта му в Париж, в което писателят изразява тревогата си, че насилието в следреволюциониа Русия ще спъне укрепването на социалистическото съзнание.[16] Сталин смята писмото за фалшиво. Възмущава го и статията „Страхувам се“ на Е. Замятин, публикувана в едно от по-малките петроградски списания „Дом на изкуствата“. Писателят, който в началото на 30-те години ще стане невъзвращенец, невъздържано, но по същество правилно пише: „Истинска литература може да има само там, където я сътворяват не изпълнители и благонадеждни чиновници, а безумци, отшелници, еретици, мечтатели, бунтари и скептици. Страхувам се, че у нас няма да има истинска литература, докато не престанат да гледат на демоса руски като на дете, чиято невинност трябва да се опази. Страхувам се, че истинска литература у нас няма да има, докато не се излекуваме от обхваналия ни някакъв нов католицизъм, който не по-малко от стария се плаши от всяка еретична дума…“[17] По-късно той ще напише на Сталин, че не може, че се отказва да работи „зад решетките“. Свидетелство за светогледните настроения на някои писатели е и книгата на известния марксистки теоретик А. Богданов, който твърди, че истинското творчество е възможно само ако бъде отстранена принудата над хората, ако в обществения живот не бъдат допускани вярвания във фетиши, митове и щампи.[18] Богданов явно подхвърля, че по отношение на художественото творчество диктатурата е недопустима. Това било вече прекалено. Сталин усеща, че такива като Богданов добре разбират: революционният мит, ако бъде повтарян безкрай, малко ще се отличава от постулатите на Библията. Та нали много от митовете, които Сталин ще изложи по-късно в краткия курс, ще бъдат приемани на вяра, без критично и рационално осмисляне. Нужно било „да се дръпнат юздите“ на такива „проницателни“ интелектуалци.

Генералният секретар започва да обмисля как по-цялостно да канализира художествената мисъл, да я насочи към вдъхновяване на масите, на народа, за решаването на изпречилите се пред страната безброй проблеми. Но в съгласие с разбиранията си въвежда главно административни форми за въздействие върху творците: постановления за интерниране на неудобните, въвеждане на цензура. Между другото, в това отношение той е на едно мнение с Троцки, макар да няма никакво намерение да манифестира това. В своето съчинение (за какво ли не е писал този плодовит белетрист!) „Литературата и революцията“ Троцки най-безапелационно заявява, че в страната на победилия пролетариат трябва да има „сурова цензура“[19]. Сталин ще вземе предвид този съвет. Ще помогне на художниците да направят правилен избор. Как? Ще помисли. Но в тая работа политическата цензура няма да играе незначителна роля. На него и през ум не му минава, че и при избора главната роля трябва да изиграе интелектуалната съвест, един задължителен атрибут на истинската демокрация. Но уви, тогава съображения от такова естество не влизат в сметката.

Докато Ленин боледува, по инициатива на Държавното политическо управление (ГПУ) и с поддръжката на Сталин е предприета необикновена акция: 160 души, цветът на руската култура (писатели, професори, философи, поети, историци), са изгонени в чужбина. Сред тях са Н. А. Бердяев, Н. О. Лоски, Ф. А. Степун, Л. П. Карсавин, Ю. И. Айхенвалд, М. А. Осоргин и други. На 31 август 1922 г. „Правда“ публикува статия с многозначителното заглавие „Първо предупреждение“, в която се обосновава необходимостта от по-решителна борба с контрареволюционните елементи в областта на културата. Раждането и консолидирането на понятието социалистически реализъм се съпътства с борба, неразбиране, духовно объркване на много творчески работници. Поставяйки ударението върху прагматичните страни на това понятие, функционерите от „идеологическия фронт“ го превръщат в директива, вместо да помогнат на всеки художник да осъзнае с ума и сърцето си своето място в революционното преустройство на отечеството му.

Несъмнено, изгонването е сигнал. Вместо широкото и демократично въвличане на дейците на науката, литературата и изкуството в процеса на социалистическото строителство, вместо търпелива работа с тях, Сталин дава да се разбере, че има намерение да приложи диктаторските си методи и в областта на културата. Той никога не изпитва недостиг от готовност да използва властта и силата. Май че само с Горки не е посмял да си позволи снизходителния и понякога груб тон, с който често пъти е говорил с другите писатели. Почти по същото време, когато натрива носа на Д. Бедни за неговата критика „клевета“, генералният секретар по съвсем друг начин пише на Горки, който от чужбина в едно писмо до Сталин изразява съмнение в целесъобразността на излишната критика и самокритика по отношение на недостатъците ни. Сталин отговаря напълно убедително:

„Ние не можем без самокритика. Никак не можем, Алексей Максимович. Без нея са неизбежни застоят, загниването на апарата, засилването на бюрократизма… Разбира се, самокритиката дава материал на враговете. В това Вие сте напълно прав. Но тя обаче дава материал (и тласък) и за нашия вървеж напред…“[20]

Както виждаме, Сталин може да изразява и доста зрели мнения по въпросите на демократизиране на обществения живот, включително и в областта на литературата. Но цялата работа е в това, че постепенно правилните изводи и оценки все повече се разминават със социалната и литературната практика.

Понякога помощниците докладват на „вожда“ за произведенията на руските емигранти. Когато му показват многотомния роман на белогвардейския генерал П. Краснов „От двуглавия орел към червеното знаме“, отпечатан в Берлин през 1922 г., Сталин не пожелава дори да го вземе в ръце и процежда: „Че кога е успял, мръсникът му?“

По различно време и не без негово участие е разрешено да се върнат в Съветския съюз А. Куприн, А. Толстой и някои други по-малко известни поети и писатели. Когато през 1933 г. му казват, че И. Бунин е първият русин, удостоен с Нобелова награда, той издумва: „Е, сега вече съвсем няма да поиска да се върне… И какво е говорил там, в своята реч?“

Като прочита кратичкото съобщение, „пресятото“, от традиционната реч на новия лауреат на банкета след церемонията по награждаването в Стокхолм, където големият руски писател казва, че „за художника главното е свободата на мисълта и съвестта“, Сталин млъква и се замисля. За него е необяснима: нима тук не биха дали на Бунин възможност да мисли, да твори в съгласие с интелектуалната си съвест? Нима той, Сталин, е против свободата на мисълта, ако тя служи на диктатурата на пролетариата? Наистина, не може да си спомни какво е излязло изпод перото на Бунин, но сигурно не дотам ясно и все пак не много погрешно си е помислил: „Нещо за тайната на смъртта и за божието царство е изврачувал тоя дворянски писател.“ И повече не се занимава с Бунин. Веднъж пред него слагат купчина чуждестранни списания, в едно от които — „Современные записки“ — е публикуван разказът на Бунин „Червеният генерал“, посветен на руската революция. Но Сталин няма време…

От поезия той изобщо малко се интересува, макар че в ранната си младост, както вече споменах, е написал трийсетина наивни стихотворения. Революционната борба не му оставя време да вникне в музиката и философията на стихотворния ритъм. Почти не му се налага да чете стихове. Е, наистина, веднъж, още в Царицин, за основа на шифъра вземат няколко Пушкинови стихотворения. И с негова помощ съобщават в Москва колко ешелона със зърно са изпратили, номерата на товарителницпте им и тъй нататък.

И за още един поет емигрант му докладват. За В. Ходасевич. Че е много талантлив, „може би дори повече и от Д. Бедни“… Прочитат му даже няколко реда за „пресъхването на творческия извор в чужбина“. Но тази отчайваща безизходица на В. Ходасевич, Вячеслав Иванов, И. Шмельов, А. Ремизов, М. Осоргин, П. Муратов и на други избягали в чужбина му е безинтересна. Той и тукашните поети почти не познава. Не му е до тях. Чува, че „кулашките поети“ И. Клюев, С. Кличков и П. Василев се свлекли надолу и тръгнали по пътя на хулиганството и контрареволюцията. Но Авербах или някой от агитацията и пропагандата при Централния комитет „здраво им е дръпнал юздите“…

Спомня си смътно, че на 30 декември 1925 г. в „Правда“ е публикуван некролог за смъртта на С. Есенин, този „народник в революцията“. Ето го и вестника:

„Едва ли някой друг от днешните поети е така четен и обичан като Есенин.“

„В лицето на Есенин руската литература загуби единствения си може би истински лирик.“

„Есенин не можа да приеме и да разбере докрай града… Той си остана романтичен певец на сламената Русия. И нещо символично има в неговата гибел: древен бог, обесил се на тръба от централното отопление. А то нали е постижение на културата.“ Сталин не може да разбере самоубийците. За него това е нещо като доброволно предаване в плен… Пък и освен това е чел някъде, че „Пегас трябва да бъде с юзда“.

Него повече го интересува отношението на писателите, поетите, драматурзите и режисьорите тук, в Москва, в Ленинград, в другите градове, към това, което става в страната. Изпитва противоречиви чувства от „Гола година“ на Б. Пилняк, „Конармия“ на И. Бабел; от съчиненията на А. Платонов, В. Кин, Артьом Весьолий, Ю. Тинянов, В. Хлебников… Отведнъж му стават ясни и близки на сърцето творбите на Д. Фурманов, К. Федин, А. Толстой, Л. Леонов… Оценява качествата на редица филми на режисьорите Д. Вертов и Л. Кулишов, С. Айзенщайн, Вс. Пудовкин, Ф. Ермлер. Чува, че добре се посрещат пиесите „Оливър Кромуел“ на А. Луначарски, „Любов Яровая“ на К. Треньов, „Брониран влак 14-69“ на Вс. Иванов, „Виринея“ на Л. Сейфулина. Жена му Н. Алилуева гледа тези спектакли заедно със сътрудници на Народния комисариат по въпросите на националностите в РСФСР. Добре е, че такива големи режисьори като Вл. Немирович-Данченко и К. Станиславски поставят съветски пиеси. Революцията на сцената укрепва революцията в живота. Макар че всички ние играем в нея ония роли, които ни е отредила съдбата.

Сталин по-слабо познава нещата в живописта и в музиката. С пренебрежение гледа на всички търсения на „индустриалната живопис“, на авангардистите, конструктивистите, футуристите и кубистите. А хората, които одобряват тия малко разбираеми за него (а той бил уверен, че и за другите) чудатости, той ги смята за „непривикнали“ към истинска работа.

Не престават горещите спорове сред художниците, майсторите на четката и длетото, поетите и писателите. Често споровете са не дали да поддържат, или да не поддържат революцията. Дискутира се за формите на изкуството, свободата на израза, „отправните точки“ на новото творчество. Като пъстра мозайка се мяркат по страниците на вестниците имената на нови и нови творчески съюзи и обединения. Сталин смята, че в този калейдоскоп трябва да се въведе ред. Наистина, време не му остава за това: води се борба ту с една, ту е друга опозиционна група. Но според него Луначарски допуска прекалено големи „волности“.

В партията трябва да има единство, нужен е съгласуван, приет от мнозинството курс. Много допринася в тая насока последният конгрес. Сталин все по-ясно разбира, че без индустриализация и колективизация партията може да не даде на народа всичко, което му е обещала. По времето на омразния цар, на помешчиците и буржоазията трудностите на борбата бяха оправдани. Но нали скоро ще станат вече десет години от деня на Октомврийското революционно въстание! Да, премахнахме експлоатацията. Дадохме на селянина земя. Работниците получиха достъп до управлението на заводите. Но защо има толкова много недоволни?! Защо нещата вървят по-бавно, отколкото ни се иска? Може би е права в нещо опозицията?

Всички говорят за бюрокрацията. Ето и днес вестник „Правда“ публикува доклада на Лебед „Мерки за подобряване на държавния апарат и относно борбата с бюрократизма“. Я го гледай как остро пише: „Какви са недостатъците в нашия държавен апарат? Главните от тях са раздути щатове и ниска квалификация на работниците, като последното трябва да се отнесе особено към низовия съветски апарат. Тромава структура, паралелизъм в работата, бюрократизъм и разтакаване, невинаги правилен подбор на специалистите, най-сетне лош, а понякога и съвсем липсващ контрол за изпълнението на задачите, давани от по-горните органи, и контрол за работата на самите учреждения.“[21] Ето за това и Маяковски пише…

У Сталин зрее мисълта (макар че той не знае засега как да я осъществи) да ускори разгромяването на тия дошли на всички до гуша опозиционни групи, като използва лозунга за ускоряване на социалистическите преобразования. Тъкмо тук ще е възможно по-силничко „да се притисне“ интелигенцията, по-здраво да се впрегне в общото дело за индустриализация и преустройване на селското стопанство. Тогава и по-малко мухи ще бръмчат в главите на тия художествени деятели… В класовото общество няма и не може да има неутрално, свободно изкуство. Нужно е, мислел си Сталин, да се привлекат някои известни стари майстори, та да се понаучат от тях нашите работническо-селски писатели. В културата антипролетарските елементи нямат работа…

Интелектуалното и душевно объркване на художествените творци все по-често се тълкува от Сталин като контрареволюционна ерес. Е, наистина, не толкова опасна като оная, която проповядва Троцки. А виж, борбата с него май че е достигнала кулминацията си…

Преди да преминем към анализа на последния етап от борбата му с Троцки, нека направим още едно резюмиращо пояснение. Току-що говорихме за интелигенцията и културата и за отношението на Сталин към тях, което се характеризира с пълното неуважение към свободата на творчеството, свободата на изказванията, свободата на разбиранията. Това не е случайно. Сталин признава само свободата на властта. Смята за естествен отказа от свободата на духа в името на силата, в името на могъществото. Може, без да се замисля, да пожертва личната свобода на милиони люде. През 30-те години проблемът за свободата за него вече не съществува. Свобода има само той (макар да е пленник на своята „система“). Дори формалният глава на държавата не може да има „отношение“ към свободата.

В началото на 20-те години Н. Бердяев отива при М. И. Калинин с молба да бъде пуснат от затвора писателят М. Осоргин, арестуван по „делото на комитета за подпомагане на гладуващите и болните“. Като изслушва прочутия руски философ идеалист (трудовете му са познати кажи-речи в целия цивилизован свят, но не и в родината му), Михаил Иванович заявява: „Ходатайството на Луначарски за освобождаването няма никакво значение; и аз да бях направил предложение, заверено с подписа ми — пак няма да има никакво значение. Друго е, ако другарят Сталин даде препоръка.“ И така, още тогава Калинин смята (и го казва!), че той, главата на държавата, в сравнение със Сталин „няма никакво значение“. А това означава тържество на антисвободата. Така започва тържеството на свободата на генералния секретар да упражнява властта както си иска.

В книгата си „Царството на духа и царството на кесаря“ Н. Бердяев пише, че „у кесаря има непреодолимата тенденция да иска за себе си не само кесаревото, но… и подчиняването на човека изцяло под своята власт. Това е главната трагедия в човешката история, трагедията на свободата и необходимостта… Държавата, склонна да служи на кесаря, не се интересува от човека, за нея той съществува само като статистическа единица.“[22] Интелектуалното стъписване на интелигенцията, често изразено с протест, самоубийство, творческо мълчание, е резултат от отнемането на свободата. Кесар и свобода са две несъвместими понятия. Лениновата представа за социализма изключва идолопоклонството. А единовластието — обратно, предполага го и го изисква.

Сталин никога не разглежда свободата като философска категория. Мисли утилитарно, прагматично. Но от негово време сме свикнали да свързваме надеждите и копнежите на хората главно с бъдещето. Да, човек трябва да вижда перспективите, своите и на обществото. Но да се говори безспирно за прогрес, за съдбата на хората само в контекста на „добруването на идните поколения“ — това не е нищо друго освен илюзорна свобода. Хармонията, съвършенството, изобилието, разцветът, пренесени само в бъдещето, почти нищо не струват. Нужно е да се намери оптималното съотношение между сегашното, реалното и идното. Бъдещето има смисъл само ако се свързва с настоящето. Тъкмо за това говорят и пишат много от майсторите на художественото слово, които Сталин не може или не иска да разбере. След някоя и друга година както изкуството, така и литературата ще се занимават главно с възхваляването му, с прославата на „вожда“. От свободата ще остане само сянка. А възкресяването й ще бъде дълъг и труден процес. Както е у Байрон:

Но сред милионите ти стана властелин,

единствен теб дари те с меч възторгът на тълпите.

За Диоген обаче не си бил ти роден,

за син на Филип май си бил тъкмен.

Циник, заграбения трон провъзгласил за свой,

забрави, че велик е този свят, а не е бъчва той.

[1] В. С. Соловьов (1853–1900 г.) — руски религиозен философ, поет и публицист, оказал голямо влияние върху руския идеализъм и символизъм. — Б.пр. ↑

[2] Немски град, в който се събира френската феодално-монархическа емиграция по време на Великата френска революция. През 1794 г. френските републикански войски превземат града и слагат край на „Кобленцката емиграция“ — Б.пр. ↑

[3] Политработник, 1922, №3, с.38-39. ↑

[4] Троцкий, Л. Д. Литература и революция. М.-Л., 1924, с.26. ↑

[5] Името е взето от едноименния роман на германския писател Е.Т.А. Хофман (1776–1822 г.). — Б.пр. ↑

[6] Большевик, 1926, №7-8, с.107-108. ↑

[7] Пак там, №9, с.6. ↑

[8] О партийной и советской печати. М., 1954, с.347. ↑

[9] Ленин, В. И. Събр.съч. Т.45, с.391. ↑

[10] Сталин, И. В. Соч. Т.10, с.153-154. ↑

[11] Сталин, И. В. Соч. Т.11, с.327-328. ↑

[12] Пак там, с.328. ↑

[13] Сталин, И. В. Соч. Т.13, с. 23, 27. ↑

[14] О партийной и советской печати, с.346-347. ↑

[15] Сталин, И. В. Соч. Т.12, с.200. ↑

[16] Короленко, В. Г. Письма к Луначарскому. Париж, 1922, с.61-62. ↑

[17] Дом искусств. Петроград, 1920, №1, с.65. ↑

[18] Богданов, А. А. О пролетарской культуре, М.-Л., 1925, с.12. ↑

[19] Троцкий, Л. Д. Литература и революция. М., 1924, с.13. ↑

[20] Сталин, И. В. Соч. Т.12, с. 173, 177. ↑

[21] Правда, 26 октября 1926. ↑

[22] Бердяев, Н. Царство духа и царство кесаря. Париж, Умка-пресс, 1951, с.67. ↑

ПОРАЖЕНИЕТО НА „БЕЛЕЖИТИЯ ВОЖД“

Троцки обича да пътува. Обича приятните почивки. Грижи се за здравето си. Дори в най-трудните години след гражданската война успява да измисли как да иде на курорт, на лов, за риба. Над здравето му бдят постоянно няколко лекари. И не се срамува от аристократичните си навици. През пролетта на 1926 г. решава да отиде с жена си до Берлин за консултации с тамошните лекари. В Политбюро го разубеждават. Но той настоява и тръгва. Документите му са оформени на името на члена на Украинската колегия към Комисариата за народна просвета Кузменко. На гарата се сбогува със Зиновиев и Каменев и потегля с жена си и с бившия началник на фронтовия си влак Сермукс.

Вече споменах, че Троцки е посредствен политик, и то главно поради надценяване на влиянието си и на личната си популярност. В борбата със Сталин, пак ще повторя, много често взима най-неблагоприятните за него решения: не се връща за погребението на Ленин, не се явява на редица заседания на Политбюро и на пленумите на Централния комитет. И всеки път от тези важни политически дейности го откъсват или отиването му „на почивка“, или някое пътуване, или излизането му на лов, или пък литературната му дейност. И всеки път Сталин използва отсъствието му максимално целесъобразно, за да засили позициите си.

По-късно Троцки ще разполага с много време да описва живота си. В едно от съчиненията си ще напише, че по време на отиването си в Берлин стигнал до заключението, че всякакъв компромис със Сталин е невъзможен. Единият от тях трябва да стори път на другия. Но той продължава да вярва, че в канавката ще се окаже Сталин. Към Троцки, според собствените му думи, започват „да се присламчват“ Зиновиев и Каменев и решават, че с общи усилия ще успеят да изтръгнат инициативата от ръцете на генсека. „Аз мислех, че все още ще бъдем в състояние да предотвратим термидорския преврат[1] — пише наперено Троцки. — Сталин трябваше да бъде заставен да изпълни Лениновата воля.“

Може би тези мисли се раждат у Троцки, когато слуша как тракат колелата на влака или пък когато се разхожда по берлинските улици, но едно е ясно: тъкмо тогава не си спомня стиховете на английския поет свещеник от XVII век Джон Дън: „Не питай никога за кого бие Камбаната: за Тебе тя бие.“ Бъдещето му готви жребий на пораженец.

Освен че се изказва публично против Троцки, Сталин взима последователно мерки да ограничи влиянието му. Както свидетелства сътрудникът от Секретариата на Сталин А. П. Балашов, често пъти преди заседанията на Политбюро генералният секретар събирал привържениците си и обсъждал с тях мерките, които биха отслабили влиянието на Троцки. На тези предварителни съвещания не били канени само Троцки, Пятаков и Соколников. „Ние вече знаехме — казваше ми Алексей Павлович, — че Сталин приготвя поредната антитроцкистка гозба.“

По едно време Сталин открива, че в програмата за политическа просвета на червеноармейците Троцки е наричан както по-рано „вожд на Работническо-селската червена армия“. Реакцията му е незабавна. Запазена е негова записка до Фрунзе от 10 декември 1924 г. с предложение как възможно най-бързо да бъдат преразгледани тези програми. След няколко дни те са уточнени. В записката на Фрунзе с приложен рапорт на началника на отдел „Агитация и пропаганда“ към Политическото управление на Революционния военен съвет Алексински се казва, че „в политическата просвета Троцки вече не фигурира като вожд на Червената армия“. Сталин има пръст и в това, че от втората половина на 1924 г. повече не са преименувани с името на Троцки населени пунктове и предприятия, а и в печата името му фигурира по-рядко, съпътствано с хвалебствия. Известни са и други мерки на Сталин за постепенно намаляване на популярността и влиянието на предишния „вожд на РККА“.

В периода между XIV и XV конгрес Сталин, а той е поддържан от мнозинството в Централния комитет, последователно и упорито става инициатор за свикване на няколко обединени пленума на Централния комитет и Централната контролна комисия, пленуми на Централния комитети заседания на Политбюро, на които се обсъждат действията на опозицията и се вземат съответните решения. Спрямо Троцки и съюзниците му се прилагат най-различни мерки за въздействие: предупреждения, обявяване на партийни наказания, изваждане от състава на партийните органи. Линията на опозиционерите обаче е неизменна: борбата за „правилен“ курс на партията върви ръка за ръка с борбата за лидерство. Но в стана на опозицията скоро се появяват широки проломи. По инициатива на Сталин, поддържан от други партийни ръководители, Зиновиев е изваден от състава на Политбюро през юли, а Троцки — през октомври 1926 г. Каменев е освободен от задълженията си като кандидат-член на Политбюро. Пленумът на ЦК смята за неприемливо Зиновиев да работи и занапред в Коминтерна. Освободени са от партийни и държавни постове и редица други опозиционери.

По време на XV партийна конференция (октомври-ноември 1925 г.) Сталин изнася доклад на тема „За опозицията и вътрешнопартийното положение“, в който опозиционната тройка и нейните съратници са подложени на сурова критика. Тези идеи той излага и в доклада си пред VII разширен пленум на Изпълнителния комитет на Комунистическия интернационал (ИККИ) през декември същата година. От черновите на докладите се вижда колко усърдно се е готвил за изобличаване на фракционерите. На специални листчета са извадени всички слаби места на опозицията, нейните „грехове“.

1) Троцки, Зиновиев, Каменев: няма факти, а има само измислици и сплетни.

2) Нека Троцки да обясни към кого се е причислявал преди Октомври: към левите меншевики или към десните меншевики?

3) Защо Троцки не е бил в редовете на левия Цимервалд?

4) Нима Сталин преследва полуменшевика Мдивани? Клевета.

5) Каменев казва на IV партиен конгрес, че е допусната грешка, задето е „открит огън наляво“. Та Каменев ляв ли е?

6) Троцки твърди, че е „изпреварил“ априлските тезиси на Ленин… Сравнява мухата със слона!

7) Телеграмата на Каменев до Михаил Романов.

8) Зиновиев настояваше да се приемат заробващите условия, поставени от концесията на Уркарт[2].

9) Зиновиев: „диктатура на партията“ и т.н.

Точка по точка Сталин най-грижливо събира всички известни му едри и дребни прегрешения на опозиционерите (а те не са малко) и в дългите си доклади неуморно подхвърля в огъня на борбата нови и нови изобличителни факти. На пленума на ИККИ докладът му „Още веднъж за социалдемократическия уклон в нашата партия“ (заедно със заключението) продължава около пет часа. Главната си атака против опозицията Сталин предприема по точката „Ленинизъм или троцкизъм“. Събрал накуп всички минали грешки, лъкатушения и многобройни „платформи“, генералният секретар поставя опозиционерите в безизходното положение на пасивна отбрана. Той не критикува, а убива с думи. Без обаче да забелязва, че разгромявайки противниците си, все по-често сам се превръща в противник на ленинизма. Изказванията му гъмжат от дребни, второстепенни неща. Тесногръдата му едностранчивост потиска самата идея за борба на мненията. Още тогава смята, че всяко различно от неговото, дори честно мислене е недопустимо.

Ръководителите на опозицията, разбира се, имат възможност да се защитават. Но Зиновиев, Каменев и Троцки говорят неубедително, разтегнато, отначало искат например от делегатите на партийната конференция да им бъде даден за изказване по един час, после молят, за още по половин час, след това — за още по десет-петнайсет минути… Стенограмата от конференцията показва, че освен множество цитати от основоположниците на марксизма-ленинизма, пък и свои собствени, те практически нищо не могат да противопоставят на отправените им обвинения във фракционерство. Дори прочутият с красноречието си Троцки не може да намери задоволителни аргументи, оправдаващи безбройните му атаки против Централния комитет на партията. В края на извънредно обширната си декларация той само потвърждава обвиненията: „Ние не приемаме натрапваните ни възгледи.“ Изказалият се веднага след него Ю. Ларин сполучливо отбелязва, че всички те присъстват на момента, когато „революцията надраства част от вождовете си“. Ларин е прав, като казва, че в дългите доклади на опозиционните лидери има само „литературен спор относно цитатите и различните тълкувания на различни места от различни съчинения“. Троцки, Зиновиев и Каменев „се държат не като политически вождове, а като безотговорни литератори“[3]. Изказалите се отбелязват също, че тези лидери искат индустриализацията да бъде осъществена само за сметка на селячеството, без да мислят за социалните последици.

Борбата с Троцки се води не само в Централния комитет, в Централната контролна комисия и в печата, но и в Коминтерна. Троцки е член на ИККИ и когато през май 1927 г. се обсъжда въпросът за китайската революция, Сталин решава да го удари и тук. Ето откъс от изказването му пред X пленум на ИККИ на 24 май 1927 г., което не е добило широка известност:

„Ще се постарая по възможност да отстраня личния елемент в полемиката. Личните нападки на другарите Троцки и Зиновиев по адрес на отделни членове на Политбюро на ЦК на ВКП(б) и Президиума на ИККИ не заслужават да се спирам на тях. Изглежда, другарят Троцки би искал да обрисува себе си на заседанията на Изпълнителния комитет като някакъв герой, за да превърне работата на Изпълнителния комитет по въпросите за военната опасност, китайската революция и тъй нататък в работа по въпроса за Троцки. Аз мисля, че другарят Троцки не заслужава такова голямо внимание (глас от залата: «Правилно!»), още повече че прилича по-скоро на актьор, отколкото на герой, а актьорът не бива в никакъв случай да бъде смесван с героя. Трябва ли да казвам, че няма нищо оскърбително за Бухарин или за Сталин в това, че такива хора като другарите Троцки и Зиновиев, заподозрени от VII разширен пленум на Изпълнителния комитет в социалдемократически уклон, си позволяват злословици по адрес на болшевиките, където им падне. Обратното — за мене би било най-тежкото оскърбление, ако полуменшевики от сорта на другарите Троцки и Зиновиев ме хвалят, а не ме ругаят.“[4]

Плиткото по същността си, но въпреки това настъпателно и злобно изказване на Сталин окачва табелки на шията на опозиционерите, унижава ги като дейци в живата практика. Изпълнителният комитет решава да изключи Троцки от редовете си и това става на 27 септември същата година. Троцки остава сам, но продължава борбата, въпреки че за него тя е напълно безперспективна. След изгонването му от Съветския съюз той ще се окаже май единственият, който до 1940 г. ще изобличава, ще изправя на позорния стълб, ще обвинява Сталин. Но колкото по-дълго и по-яростно ще прокънтява самотният му глас, толкова по-очевидно ще става: Троцки се бори вече преди всичко не толкова за революцията и за нейните идеали, колкото за собствената си личност. Той никога, до последния си ден не може да се примири с фиаското си, с това, че него, „гения“, е изблъскал зад граничната бариера някакъв си, както той ще каже, „коварен осетинец“. Скоро за Троцки марксизмът и социалистическите ценности ще имат значение само донякъде и понякога: главното е как да ги използва за развенчаването на Сталин. На свой ред генсекът ще гледа на Троцки и до самата му гибел в Мексико като на олицетворение на злото, символ на класова измяна и ще изпитва към него най-дълбока лична омраза. Май че в живота си той ще изпитва чувство на такава нажежена до краен предел омраза само още към Хитлер, когато разбере, че е мамен, надхитряван от него през целия период от 1939 до 1941 г. А сега-засега борбата продължава.

Опозиционерите не си вземат бележка. През пролетта на 1927 г. те изпращат в Централния комитет нова платформа, подписана от 83 привърженици на Троцки. През октомври същата година след няколко заседания на Централния комитет и на Централната контролна комисия Троцки и Зиновиев са изключени от ЦК на ВКП(б). А през ноември — и от редовете на партията. Петнадесетият конгрес на ВКП(б), състоял се през декември 1927 г., потвърждава изключването на Зиновиев и Троцки от партията. Пак тогава заедно със 75 активни дейци на опозицията е изключен и Каменев. Наистина, след поредното им разкаяние Зиновиев и Каменев отново ще бъдат приети в партията и дори ще си посипят главите с пепел пред XVII конгрес.

Трябва да кажа, че тази борба с опозицията протича в условията на значително изостряне на международната обстановка, а вътре в страната — в условията на разгънато индустриализиране на народното стопанство. Ще добавя още, че самият Сталин често провокира тая борба. Безкрайните дебати отвличат партията от жизненоважни проблеми. Много пъти въпросът за вътрешното положение във ВКП(б) се обсъжда и в рамките на Коминтерна, където Троцки и неговите привърженици не намират необходимата поддръжка освен от неколцина само представители. Ореолът на Троцки като „герой на революцията“ окончателно избелява и помръква. В очите на партията и на международното работническо движение той все повече се превръща в празнословец и неуспял лидер.

Натрапвайки на партията дискусия след дискусия в борбата си със Сталин, Троцки, без да иска, все повече укрепва авторитета му като нов лидер на партията. Този извод е парадоксален, но май че никой не спомага толкова за затвърдяването на положението на Сталин начело на партийната „колона“, колкото Троцки. Показателно е, че когато думата за доклад (както и за заключителното слово на XV партийна конференция) е предоставена на Сталин, него (и само него) делегатите посрещат с овации.

Едва ли може да бъде обвинен Сталин в организиране на подготвен сценарий, спектакъл или нещо подобно. За по-голяма част от делегатите генералният секретар се издига постепенно като реален вожд на партията. Това впечатление значително се усилва на фона на неубедителните изказвания на представителите на опозицията, на които освен всичко друго липсва и мъжество. Каменев например, защитавайки се само с цитати, се мъчи да прави мили очи на Сталин, като нарича доклада му „обстоен“, с „правилно цитиране“, с „верни изводи“ и тъй нататък. „Единствената грижа на Зиновиев и на приятелите му сега — спомня си злобно Троцки — беше своевременно да капитулират… Те се надяваха, че ако не заслужат благоволението му, ще изкупят вината си, като скъсат демонстративно с мене.“[5]

За всички става ясно, че обединяването на Троцки със своите доскорошни противници, което Сталин много умело използва, е извършено само за да се концентрират усилията им против генералния секретар. Сталин, у когото честолюбивите мотиви и вярата в своето особено предназначение стават все по-силни, не пропуска този изключително благоприятен шанс. Започнал борбата на идейна основа, той решава да я завърши с политически разгром на Троцки. Това личи от неговата реч, произнесена на 23 октомври 1927 г. на заседанието на обединения пленум на ЦК и на ЦКК на ВКП(б), на който се обсъждат въпросите от дневния ред на предстоящия XV конгрес на партията. На пленума е решено да се разгледа в отделна точка въпросът за троцкистката опозиция. По време на заседанието се чуват няколко реплики на висок глас от залата, а в президиума постъпват бележки, чиято същност е, че Централният комитет е скрил „Завещанието“ на Ленин и не е изпълнил волята му. За Сталин вече става невъзможно да премълчава този въпрос.

Неговата едночасова реч е пълна с гняв и неприкрита омраза към Троцки. Отново припомня научените наизуст грехове на отхвърления лидер, от първия до последния, като започва още от 1904 г. Изказването му не е импровизирано: той винаги се готви най-усърдно, когато трябва да се покаже пред хората, особено на партийните форуми. Като вижда, че Троцки е избрал главната си стратегическа линия на борбата против него, опирайки се на Лениновото предупреждение за негативните качества на генералния секретар, Сталин му нанася удар тъкмо в това направление.

„Опозицията мисли да «обясни» поражението си с личен момент, с грубостта на Сталин, с неотстъпчивостта на Бухарин и Риков и тъй нататък. Прекалено евтино обяснение! Това е врачуване, а не обяснение… В периода от 1904 г. до Февруарската революция през 1917 г. Троцки непрекъснато се въртеше и умилкваше около меншевиките, водейки отчаяна борба против партията на Ленин. За този период Троцки претърпя редица поражения от партията на Ленин. Защо? Може би е виновна грубостта на Сталин? Но Сталин тогава още не беше секретар на ЦК, той се намираше тогава в Русия, далеч от чужбина и водеше нелегално борба против царизма, а борбата между Троцки и Ленин се е разигравала на чужда земя — какво общо има тогава тук грубостта на Сталин?“[6]

Генералният секретар води атаката си под знамето на борбата в защита на Ленин, когото Троцки нарича в началото на века „Максимилиан Ленин“, загатвайки за диктаторските наклонности на Робеспиер. Буквално доунищожава Троцки, когато казва, че ранната му брошура „Нашите политически задачи“ е посветена на меншевика П. Акселрод. Сталин прочита тържествуващо посвещението на Троцки сред настъпилото оживление в залата: „На скъпия ми учител Павел Борисович Акселрод.“

„Е, какво пък — завършва Сталин, — прав му път към «скъпия му учител Павел Борисович Акселрод»! Прав му път! Само че побързайте, достопочтений Троцки, защото Павел Борисович, както е грохнал от старост, може скоро да обърне очи и вие да не сварите жив «учителя си».“[7]

Спомняйки си за юлско-августовския (1927 г.) пленум на ЦК и на ЦКК, Сталин отбелязва със съжаление, че тогава склонил участниците да не гласуват за незабавното изключване на Троцки и Зиновиев от Централния комитет. „Много е възможно да съм проявил тогава мекушавост (разредката моя — Д.В.) и да съм допуснал грешка…“ Да, това проста е изключително рядък случай, когато Сталин проявява мекушавост и когато изобщо е използвал думи като „добрина“! Изключително рядък! Тогавашната му временна слабост може да се смята за епизод. Сега обаче той призовава за поддръжка „на ония другари, които настояват за изключването на Троцки и Зиновиев от Централния комитет“[8].

Колкото до Лениновото „Писмо до конгреса“, той го тълкува по свой начин: „Беше доказано и предоказано, че никой нищо не скрива, че «Завещанието» на Ленин е било адресирано до XIII конгрес на партията, че то, това «Завещание», беше разгласено на конгреса, че конгресът реши единодушно да не бъде публикувано, между другото и понеже самият Ленин не е желаел и не е искал това.“[9] Опитах се вече да анализирам последните писма на Ленин и затова ще посоча още веднъж, този път накратко, че през октомври 1927 г. Сталин тръгва по пътя на изопачаване на историческата истина. Що се отнася до това, към кой конгрес се обръща Ленин — към XII или към XIII, — няма яснота. „Завещанието“ е разгласено само по делегации, а не на конгреса. Не се взима решение, а още по-малка единодушно, писмата да не бъдат публикувани. А колкото до думите на Сталин, че „самият Ленин не е желаел това“, нека те да тежат изцяло на съвестта му.

В дадения случай генералният секретар, усетил нарастващата си сила и почувствал, че разполага на практика с пълната поддръжка на участниците в пленума, решава да пренесе удара в най-уязвимата за него точка, без да се спира пред явната фалшификация. Той използва факта, че по настояване на Политбюро (а преди всичко по негово настояване) през септември 1925 г. в „Болшевик“ е публикувана декларация на Троцки относно „Завещанието“ на Ленин. Троцки се поддава на натиска на Сталин и написва, че „Владимир Илич по време на своето заболяване неведнъж се обръщаше към ръководните учреждения на партията и към конгреса й е предложения, писма и прочие. Всички тези писма и предложения, това се разбира от само себе си, винаги бяха предавани по предназначение, довеждаха се дознанието на делегатите на XII и XIII конгрес и винаги, това също се разбира, са оказвали надлежното влияние върху партийните решения… Никакво «Завещание» Владимир Илич не е оставил, а и самият характер на отношението му към партията, както и характерът на самата партия изключваха възможността за такова «Завещание», така че всички разговори за скрито или нарушено «Завещание» са злобна измислица и са насочени изцяло против фактическата роля на Владимир Илич…“[10].

Можел ли е да знае тогава Троцки, че като се спитва да опровергае плъзналите на Запад слухове, според които „секретните документи на Ленин са попаднали на Запад чрез ръцете на Троцки“, той, борейки се със Сталин, окончателно ще се натика в миша дупка? Излиза, че е хвърлял камъни в своята градина. За пленума лидерът на опозицията отново се очертава като политически интригант и Сталин не пропуска възможността да свърши с него.

Той прочита от „Болшевик“ цитат от декларацията на Троцки и удря направо:

„Това пише Троцки, а не някой друг. На какво основание тогава Троцки, Зиновиев и Каменев си кълчат езиците, когато твърдят, че партията и нейният Централен комитет «крият» «Завещанието» на Ленин?…

Казват (?! — б.а.), че в това «Завещание» другарят Ленин предлагал на конгреса предвид «грубостта» на Сталин да обмисли въпроса за замяната на Сталин на поста генерален секретар с друг другар. Това е вярно. Да, аз съм груб, другари, спрямо ония, които грубо и вероломно разрушават и разединяват партията. Това не съм криел и не крия. Възможно е тук да е нужна известна мекота по отношение на разколниците. Но за такова нещо мене не ме бива. Още на първото заседание на пленума на Централния комитет след XIII конгрес аз помолих пленума на ЦК да ме освободи от задълженията на генерален секретар. Самият конгрес обсъждаше този въпрос (?! — б.а.)… Всички делегации единодушно, включително и Троцки, Каменев и Зиновиев, задължиха Сталин да остане на своя пост. Е, какво можех да направя? Да избягам от поста си? Това не е в характера ми, от никакви постове никога не съм бягал и нямам право да избягам, защото това ще бъде дезертьорство… Година по-късно пак подадох заявление до пленума за освобождаването ми, но отново ме задължиха да остана на поста си. И така, какво още можех да направя?“

И продължава: „Характерно е, че нито една дума, нито едно загатване няма в «Завещанието» за грешки на Сталин. Говори се само за грубостта на Сталин. Но грубостта не е и не може да бъде недъг в политическата линия или в позицията на Сталин.“[11]

Троцки, големият майстор на интригата и превъплъщаването, присъствайки в заседателната зала, почувствал, че тази унищожителна и тържествуваща тирада на Сталин означава за него край на политическата му дейност. Както ще напише по-късно в Мексико, след речта на Сталин усеща физически ножа на гилотината над главата си. Троцки, както и другите революционери, добре познава историята на Великата френска революция. И едва ли се е отказвал от мрачното удоволствие да си припомни 9 термидор и последните думи на Робеспиер в Конвента: „Републиката загина! Настана царството на разбойниците!“ Разбира се, в лицето на Робеспиер той вижда само себе си. Разликата е в това, че не може като Робеспиер да разчита на парижките санкюлоти. Троцки се оказва фелдмаршал без войска. Партията е враждебно настроена към него. Уморила се е от интригите му. Всичко е свършено.

Вътрешният диалог на отритнатия кандидат за диктатор, за лидер на партията сигурно е бил самоубийствен: как може той, Троцки — мисли в стъписването си предишният кумир на митинговите тълпи, — да подцени тоя мустакат осетинец? И кой знае защо, си спомня думи от речта на вечно хитруващия Зиновиев на последната партийна конференция, с когото той по неволя се е сприятелил:

Виновни ли ще сме, ако скелетът ви

изпращи в тежките ни длани?

Какво общо има Блок? Какво отношение към всичко това има Зиновиев, когато довършват него, Троцки?! Изпусна той шанса си — роят се мрачните мисли в мозъка на изтикания „фелдмаршал Троцки“ (както го нарича иронично в годините на гражданската война Л. Красин), — още преди да умре Ленин. Но можел ли е да предположи, че ще го стъпче публично този малко забележим в ония години човек?

Вече в чужбина Троцки ще прочете книжчицата на емигранта Есад Бей, в която изправилите се един срещу друг „двама бележити“ вождове ще бъдат обрисувани така: „Сталин и Троцки — това са два противоположни полюса в комунистическата партия. Нито в личната, нито в политическата област са имали някакви допирни точки. Троцки — блестящият европеец, изкусен, славолюбив журналист — и Сталин — типичният азиатец, човек без всякаква суетност, без лични потребности, със студен, мрачен ум на източен заговорник — бяха просто длъжни да се намразят взаимно. Сталин не понасяше Троцки вече чисто физически, също както у Троцки предизвикваше дълбоко отвращение само видът на Сталин и неговото изринато от сипаница лице.“[12] Сега емигрантът Троцки няма какво да добави чак до края на живота си.

На октомврийския пленум през 1927 г. Троцки се изказва за последен път като политически деец. Речта му е разпокъсана, но разпалена. По-късно той пише, че искал, но не успял напълно да отвори очите на „слепците“, че „триумфът на Сталин няма да продължи дълго и провалянето на режима му ще настъпи неочаквано. Кратковременните победители прекалено много разчитат на насилието. Вие ще ни изключите, но няма да предотвратите победата ни“. Привелият се зад трибуната Троцки чете речта си бързо по предварително написан текст (а нали самият той в своя кръг често най-пренебрежително нарича „сламкаджии“ Сталин и другите партийни ръководители), като се мъчи да надвика гласовете в залата. Не го слушат внимателно, прекъсват го с възгласи като „Клевета!“, „Лъжа!“, „Дърдорко!“. Някой се провиква: „Долу фракционерът!“ Троцки бърза да изстреля всичко, което е написал: за отслабването на революционното начало в партията, за прекалено увеличаващата се власт на апарата, за създаването на „управляваща фракция“, която води страната и партията към термидорско израждане… В речта му няма убедителни аргументи, няма ясни тезиси за социализма, макар че не всичко в нея е погрешно. Проличава ненавистта му към Централния комитет, злобата му към Сталин, но това съвсем не намира отклик нито у присъстващите, нито у комунистите, имали вече възможност да се запознаят с тази негова реч от дискусионния позив към XV партиен конгрес.

Опитът да се организира демонстрация на привържениците на Троцки по случай десетата годишнина от Октомври е възприет като предизвикателство, поставящо Троцки извън партията. Хората около него решават, че привържениците му трябва да излязат на демонстрацията в отделни колони. Лозунгите са такива, че опозиционният им смисъл може да бъде разбран само от посветените: „Долу кулакът, непманът и бюрократът!“, „Долу опортюнизмът!“, „Да се изпълни завещанието на Ленин!“, „Пазете болшевишкото единство!“. Направени са опити да се носят портрети на Троцки и Зиновиев. Но Сталин предварително взима необходимите мерки. Милицията разпръсква групичките от троцкисти. Зиновиев, който е отишъл специално за случая в Ленинград, и Троцки, който обикаля московските улици и площади в центъра с лека кола, се убеждават: след тях вървят единици. Играта окончателно е загубена. Партията и работническата класа се отдръпват напълно от опозиционерите. Сигурно Троцки си е припомнил как преди десет години, на II конгрес на съветите, под овациите на цялата зала извиква след излизащия Мартов: „Вашето място е в помийната яма на историята!“ Днес същите думи валят по негов адрес, когато се опитва на Площада на революцията да апелира към колоната от демонстранти, отиващи към Червения площад. Към Троцки полетяват камъни. Стъклата на автомобила са изпочупени. И той съвсем ясно разбира: сега Сталин го спуска в каналната шахта на историята. На 14 ноември Троцки е изключен от ВКП(б). По-нататъшните събития се развиват стремително.

Чудновата е партийната кариера на този политик, започнала през 1917 г. с феерично извисяване и завършила след десет години с пълна катастрофа. Троцки се опитва още веднъж да се обърне публично към масите по повод на смъртта на отдавнашния му съмишленик А. А. Йофе, сложил край на живота си. В миналото меншевик, влязъл в партията заедно с Троцки през 1917 г. Бил е кандидат-член на Централния комитет и член на Общоруския централен изпълнителен комитет (ВЦИК). От 1918 г. е на дипломатическа работа. Постоянен и убеден привърженик на Троцки, член на опозицията, Йофе написва предсмъртно обръщение към Троцки. Формално в писмото му става дума, че е обиден, задето този път Централният комитет на партията отказва да му отпусне парични средства за лекуване в чужбина. Но политическата същност на писмото е друга. Йофе пише, че „цензурата на Политбюро“ не дава възможност да се публикува истината за квазивождовете, сега „възведени в сан“. Не се съмнявам, пише Йофе, че моята смърт е „протест на борец“, убеден в правилността на пътя, който избрахте Вие, Лев Давидович. „Политически Вие винаги сте били прав, а сега по-прав от когато и да било.“ Йофе твърди: „С ушите си чух Ленин да признава, че и в 1905 г. не той, а Вие сте били правият. Пред смъртта човек не лъже и аз още веднъж Ви повтарям това днес… Залогът за победа на Вашата правота е именно в максималната Ви неотстъпчивост, в най-строгата Ви праволинейност, в недопускане на никакви компромиси…“ Писмото започва да се предава от ръка на ръка и дава повод за разни слухове. По решение на ЦК е публикувано в списание „Болшевик“ (1927, №23-24) с коментар от Ем. Ярославски, озаглавен „Философия на упадъчността“, в който изрично се съобщава, че Йофе редовно и многократно се е лекувал в чужбина за сметка на държавата. Писмото всъщност имало за цел да покаже, че изключването на Зиновиев и Троцки можело да се превърне по мнението на Йофе в оня тласък, който щял да пробуди партията и да я върне от пътя към термидора.

На погребението се събират много троцкисти младежи. Речи произнасят Троцки, Зиновиев, Каменев и техни съмишленици. Това е последното публично изказване на Троцки в Съветския съюз и последната публична демонстрация на опозицията. Но речите им не предизвикват вече оня резонанс, на който разчитат разгромените опозиционери. Шансовете им сега принадлежат на миналото. Троцки окончателно се убеждава, че е вожд без последователи, пълководец без армия.

Той е надвит, но не и превит. Сталин търси пътища и начини да изолира своя най-ненавистен съперник. Празнува победата си, но чувства, че борбата не е свършила. На няколко съвещания на апарата Сталин дава указания „да се следят троцкистите“, „да се отслаби още повече влиянието им“, „да се доунищожат политически“. Започват арести и интернирания. Троцки, който само три години по-рано е бил убеден, че в края на краищата ще застане начело на болшевишката партия, се оказва в положението на напълно низвергнат вожд. Неговите „платформи“, въпреки някои правилни идеи в тях, не са могли да прикрият главното: цялата си борба свеждал до двубой със Сталин. Но позициите на генералния секретар са вече трайни. Това постепенно разбират доста много партийни членове. Шансовете на Троцки да възглави партията отдавна вече са пропаднали.

След изключването на Троцки от партията Зиновиев и Каменев го придумват да се разкае, да си признае вината. Но трябва да кажем: каквото и да е говорено и писано за Троцки, той винаги е гледал на себе си през призмата на утрешното. Извънредно честолюбив и дори славолюбив човек, често се е замислял какво ще кажат за него историците, ако принесе днешния кратковременен успех в жертва на утрешната присъда на историята.

Своята горчива чаша изпиват до дъно и членовете на двете семейства на Троцки. Първата жена на Троцки Александра Соколовска и двете й дъщери Зина и Нина (както и мъжете им) са пламенни привърженици на троцкизма. Той напуска първото си семейство през 1902 г., когато малката му дъщеря няма още четири месеца. Отначало пише на Александра Лвовна от чужбина, но после времето и новото й семейство отвеждат Соколовска с двете деца „в областта на невъзвратимото“, както той се изразява. Все пак, разбирайки, че историците ще си спомнят и за първата му жена, през 1929 г. ще напише в първия том от спомените си: „Животът ни раздели, като запази обаче ненакърними идейната ни връзка и дружба.“ След революцията бащината слава огрява и двете му дъщери; по-късно обаче, само след няколко години, те ще бъдат жестоко преследвани. По-късно първото семейство на Троцки, е сполетяно от още по-печална съдба. Заплаща на Сталин страшна цена не само заради различното си политическо мислене, но и заради принадлежността си към „род на враговете“ (през 30-те години е имало графа „социално опасни елементи по произход“).

Втората жена на Троцки Наталия Седова също започва като „революционерка“. Известно време двамата с Троцки живеят в Петербург като семейство Викентиеви. Седова е винаги с мъжа си, споделяйки с него и триумфа на издигането му в годините на революцията и гражданската война, и безкрайните му скитания в чужбина. Но ще отбележа, че до 1917 г. Троцки като син на твърде състоятелни родители не изпитва такава оскъдица като другите руски емигранти.

От втория брак има двама синове. По-големият му син Лев е винаги с баща си, става активен троцкист и умира още съвсем млад в Париж при загадъчни обстоятелства след изгонването на баща му. По-малкият Сергей напуска семейството още когато баща му и майка му живеят в Кремъл, заявявайки, че му е „противна политиката“; не влиза в комсомола и се отдава на науката. При изгонването на баща му отказва да замине с него. Естествено, като син на Троцки по-късно Сергей не избягва предопределената му участ. През януари 1937 г. в „Правда“ се появява статията „Синът на Троцки Сергей Седов се опитал да отрови работниците“. Изпратеният по това време в Красноярск С. Седов е обявен за „враг на народа“. На митинг в ковашкия цех на машиностроителния завод майсторът Лебедев казва: „При нас като инженер се подвизаваше синът на Троцки Сергей Седов. Тази достойна издънка на продалия се на фашизма свой баща се опита да отрови с генераторен газ група работници от завода.“ На митинга става дума и за сестриния син на Зиновиев Закс, и за техния „покровител“ директора на завода Суботин… Съдбата на „обвиняемите“ е предварително решена.

В кървавия въртоп, в който ги завлича борбата на баща им със Сталин, загиват всички деца на Троцки и трагедията на семейството му увенчава изгнаника в очите на Запада с ореола на мъченик. Наталия Седова преживява мъжа си, преживява и Сталин, „неразделния враг“ на съпруга й, и доживява до XX конгрес на партията.

Отначало генералният секретар, също „за историята“, публично нарежда „да не се закачат роднините на Троцки“, но съдбата на всичките е горчива. Само неколцина от далечните му роднини оцеляват. Живеят в Москва. Можах да се видя с някои от тях. Те носят, естествено, други фамилни имена. Политическото поражение на предишния председател на Революционния военен съвет на републиката е било още повече вгорчено от дълбоката му лична трагедия, настъпила в семейството му по-късно, след изгонването му от СССР.

В многобройните си книги, а в изгнаничество ще напише още около петнайсетина, Троцки доста често, особено малко преди да бъде убит, се връща към личната си съдба. „История на руската революция“ (в три тома), „Какво по-нататък?“, „Скритото завещание на Ленин“, „Техният морал и нашият“, „Дневник в изгнание“, „Моят живот“, „Третият интернационал след Ленин“ и други носят печата на трагичен егоцентризъм. Троцки вече не ще може да живее, без да говорят, без да пишат и да спорят за него. Известността, популярността, славата ще станат за него по-насъщни от хляба. Предишните му съмишленици меншевиките честичко ще „поощипват“ поваления вожд. Вече след изгонването му някой си Д. Долин ще напише в „Социалистический вестник“: „Троцки се мъчи с всички сили да не би — не дай си боже! — да го забравят. Ден и нощ пише дебели книги и мънички статийки, издава семейни бюлетини и повтаря в различни варианти и на всички езици едни и същи мотиви за вероломството на Сталин, за предателството на китайската революция и за нежната любов на Ленин към него. Но човечеството е неблагодарно — и колкото повече време минава, толкова по-малко ще си спомнят и ще говорят за Троцки.“[13] Но тези думи Троцки ще прочете вече на Принцовите острови в Мраморно море…

В Политбюро няколко пъти се обсъжда въпросът, как да се постъпи с Троцки, който продължава да подклажда не само антипартийни настроения, но сега вече по същина и антисъветски. В края на краищата се стига до извода, че Троцки трябва, да бъде изселен от Москва. Отначало лидерът на опозицията е изселен от Кремъл. От Кремъл са изселени също така Зиновиев, Каменев, Радек и други предишни партийни ръководители. Йофе, както вече отбелязах по-горе, предпочита да се застреля. Зиновиев и Каменев решават да се обърнат към поредния конгрес на партията с покаяние: „Лев Давидович — опитват се те да убедят Троцки, — дошло е времето, когато трябва да проявим мъжество и да отстъпим.“ Играта е окончателно загубена, но те се опитват да се задържат върху стъпалото на влака на историята. Скоро се взема решение Троцки да бъде изпратен в Алма Ата. Според някои данни, възложено е на Бухарин да ръководи интернирането.

По време на заминаването му привържениците на изпадналия в немилост вожд се опитват да организират протестна политическа акция. Троцки отказва да влезе и да седне в автомобила. И го изнасят на ръце, на ръце го внасят и във вагона. Големият му син през цялото време вика: „Другари, гледайте как носят Троцки!“ Ето как описва този момент жена му с явен примес от мелодрама, преувеличаване и образност: „На гарата имаше огромна демонстрация. Чакаха го. Провикваха се: «Да живее Троцки!» Но Троцки не се виждаше. Къде е? До вагона, определен за нас — развълнувана тълпа. Млади приятели качиха на покрива на вагона голям портрет на Л.Д. Разнесе се възторжено «Ура!». Влакът потегли. Разклати се веднъж-дваж… мръдна напред и внезапно спря. Демонстрантите бяха изтичали пред локомотива, вкопчиха се за вагоните и спряха влака, искайки Троцки. В тълпата се пусна слух, че агенти на ГПУ са вкарали тайно Л.Д. във вагона и не му дават да се покаже на изпращачите. Вълнението на перона беше неописуемо. Станаха сблъсквания с милицията и агентите на ГПУ, имаше пострадали от едната и от другата страна, извършени бяха арести.“[14]

Сталин, който по това време е в Кремъл, следи напрегнато изпращането на Троцки. Звънят му често по телефона и му докладват. Генералният секретар мълчи, слуша и накрая само отсича: „Без сантименталности! Никакви отстъпки! Помагачите на Троцки да се разгонят! Бързо и без разтакаване!“ Спира да говори и започва да се разхожда нервно из кабинета, като напрегнато обмисля нещо. След няколко години във вилата си, седнал на маса със свои съратници, след коментарите за последното изказване на Троцки в чужбина ще подхвърли яростно: „Тогава направихме две грешки. Трябваше да го оставим известно време в Алма Ата… Но в чужбина в никакъв случай не биваше да го пускаме… И още нещо: как така му разрешихме да изнесе толкова много книжа?“

Но това ще бъде казано по-късно, през 30-те години.

В Алма Ата Троцки продължава политическата си дейност. Оттам на различни адреси, както той твърди, изпраща всеки месец стотици писма и телеграми, получава информация и се мъчи да поддържа угасващия огън на фракционната борба. В мемоарите си признава, че била уредена и секретна преписка с привържениците му. В своите записки по-големият му син разкрива нейния обем: „За времето от април до октомври 1928 г. изпратихме от Алма Ата 800 политически писма… пуснахме около 550 телеграми. Получихме над 1000 политически писма, дълги и къси, и около 700 телеграми…“[15] Освен това била уредена и конспиративна поща с куриери. Троцки се опитва да активизира опозиционните сили. Ролята на изпаднал в немилост вожд му дава известни морални предимства. Интернирането на лидера на опозицията не променя начина на мисленето му, не го принуждава да се откаже от опитите си да предизвика недоволство в партията. За проницателния Троцки Сталин се превръща в олицетворение на термидорското зло и на всички бъдещи нещастия. В това отношение не е далеч от истината.

Една година по-късно, през януари 1929 г., с решение на Политбюро след дълги обсъждания на различни варианти Троцки, жена му и синът му Лев са изгонени през Одеса в Цариград На 12 февруари 1929 г., когато наближава Цариград с парахода „Илич“, Троцки решава да привлече вниманието на световното обществено мнение. В декларацията му до турския президент Кемал паша се казва:

„Уважаеми господине!

Пред вратите на Константинопол имам чест да Ви известя, че на турската граница идвам съвсем не по свой избор и че мога да пресека тази граница, само като се подчиня на насилието.

12 февруари 1929 г.

Л. Троцки“[16]

Скоро пропадналият „фелдмаршал на световната революция“ започва „пътешествието“ си от страна в страна, за да го завърши в Мексико, последната му спирка. За Троцки настава десетилетие на най-активна борба против Сталин, а понякога, волно или неволно, и против държавата, за създаването на която в първите години той активно помага и която активно защитава.

Главната причина за личната драма на Троцки е в това, че в крайна сметка поставя на преден план личните си амбиции. „Неболшевизмът“ на Троцки, за който говори Ленин, в края на краищата си показва рогата. Развръзката бива ускорена от острата лична свада между „двамата изтъкнати вождове“. Силният и своеобразен интелект, съчетан обаче с мътните „кристали“ на светогледа му и с изключително амбициозната му натура, завежда постепенно Троцки в редовете на непримиримите врагове на Сталиновия социализъм. Личната омраза, дори злоба към Сталин, често задушава и елементарното честно отношение към ония идеали и ценности, които самият той до неотдавна е възхвалявал.

Едва-що пристигнал в оловносивия февруарски Константинополски залив, Троцки предава на буржоазната преса сборник от шест свои статии, озаглавени „Какво и как се случи?“. Централно място в една от статиите е отредено на твърдението му, което само преди година, година и половина е гледал да прикрива, че теорията за възможността да се построи социализъм в една отделна страна е реакционна измислица, „главната и най-престъпна вълча яма за революционния интернационализъм“. „Тази «теория» е изградена на административна, а не на научна основа.“[17] След две седмици Сталин ще прочете тия редове в сутрешната поща и ще процеди през зъби: „Най-сетне си показа рогата тая долна душица!“

В чужбина Троцки през цялото време се грижи най-усърдно за „реномето си на революционер“. Продължава издаването на съчиненията си, често пъти без да се спира пред фалшификации, преувеличения и клеветнически измислици с единствената цел по-болезнено да жегне Сталин и да се представи в историческото огледало като човека, когото Ленин искал да направи свой приемник, но Сталин, нарушавайки волята му, вероломно попречил. Не може да не се признае, че Троцки по-рано от мнозина други разбира какво представлява Сталин и не се огъва пред него. Но в тази борба оскърбява и целия народ. В двайсетия том на своите съчинения Троцки си позволява да вмъкне подигравателни пасажи по адрес на руския народ. Според неговите представи „нито един руски държавник никога не се е издигал по-високо от третокласен имитатор на херцог Алба, Метерних или Бисмарк“, а колкото до науката, философията и социологията, „Русия е дала на света кръгла нула“. Мисля, че тия славянофобски, по същество шовинистични изказвания разширяват разбирането ни за политическия лик на човека, решил априори, че е призван да играе в историята само главни роли. В чужбина Троцки казва за себе си, че е човек, за когото е станала достъпна без виза цялата планета. Опитва се да играе както преди ролята на „втори гений“. Негови са думите: „Ленин го откараха в революцията в пломбиран вагон. Мене пък, въпреки волята ми, ме закараха в Константинопол с парахода «Илич». Затова не смятам изгонването ми за последната дума на историята.“ Надявал се е да се върне. Но не му било съдено. Единият от „изтъкнатите вождове“ се оказва завинаги извън родината.

[1] Контрареволюционен преврат във Франция, извършен на 9 термидор от 11-ата годишнина на републиката (27 юли 1794 г.), с който е свалена якобинската диктатура и е сложен край на революцията. — Б.пр. ↑

[2] Лесли Уркарт — английски финансов магнат. През 1923 г. се опитал да сключи договор за голяма концесия в СССР при заробващи условия. Съветът на народните комисари отказал да одобри договора. — Б.а. ↑

[3] XV конференция Всесоюзной Коммунистической партии (большевиков). Стенографический отчет. М.-Л., 1927. ↑

[4] ЦПА ИМЛ, ф.3, оп.I, д.2827. ↑

[5] Троцкий, Л. Д. Моя жизнь. Т.II, с.285. ↑

[6] Сталин, И. В. Соч. Т.10, с.193. ↑

[7] Пак там, с 204, 205. ↑

[8] Сталин, И. В. Соч. Т.10, с.191. ↑

[9] Пак там, с.193. ↑

[10] Большевик, 1925, №16, с.68. ↑

[11] Сталин, И. В. Соч. Т.10, с.175-177. ↑

[12] Бей, Э. Сталин. Рига, 1932. с.234. ↑

[13] Социалистический вестник, 193), №8 (245), с.8. ↑

[14] Троцкий, Л. Д. Моя жизнь. Т.II, с.286. ↑

[15] Троцкий, Л. Д. Моя жизнь. Т.II, с.305. ↑

[16] Троцкий, Л. Д. Что и как произошло. Шесть статий для мировой буржуазной печати. Париж, 1929, с.9. ↑

[17] Троцкий, Л. Д. Что и как произошло. Шесть статий для мировой буржуазной печати. Париж, 1929, с.60. ↑

„ЛИЧНИЯТ ЖИВОТ“ НА ГЕНСЕКА

Може ли да има личен живот човек, който е пред очите на своите съграждани и съпартийци? Сталин обаче не е бил пред очите им. До края на 20-те години името му рядко се среща по вестниците, въпреки че губернските комитети получават всеки месец много директиви, указания и циркулярни нареждания с лаконичния подпис „Й. Сталин“. Все още можело с него да не се съгласяват, да бъде публично критикуван. Например в списание „Болшевик“ (1925, №11-12) се появява статия на М. Сьомич, който изразява несъгласието си с позицията на Сталин по националния въпрос. Тогава това е нещо обикновено. В началото на 1926 г. в „Болшевик“ (№4) е отпечатана репликата на Вл. Сорин, който не е съгласен с оценката на Сталин, на възприетия от него като генерален секретар подход към въпроса за взаимоотношенията между партията и класата. В отговора си, публикуван в същата книжка, Сталин фактически се извинява на Сорин. Това не се приема като нещо необикновено. Инерцията в устрема на обществото след Октомври е изключително силна и кълновете на демокрацията, отгледани от Ленин, още не са задушени. В очите на всички, които го познават и които не го познават, Сталин е обикновен човек. А един обикновен човек трябва да има и свой обикновен личен живот, под което се разбира всичко останало извън службата, извън работата му. За политическия портрет на Сталин тези страни от неговия живот не са от най-съществените, определящите, но те позволяват да се разбере по-добре характерът му.

Имах възможността да говоря с много хора, които са виждали, познавали са Сталин, ако може така да се изразя, в домашна обстановка: лекари, телохранители, сътрудници от Секретариата, писатели, военачалници и други хора, общували с него по някакъв начин. Направо ще кажа: с редки изключения личният живот на генералния секретар е бил работа и пак работа. За него няма почивни дни: дневният му режим малко се мени, независимо дали е понеделник, или неделя. Друг е въпросът, че в края на живота си, когато годините, работата и свръхчовешката му слава започват да го превиват към земята, той невинаги отива в Кремъл, в Москва, а продължава да работи във вилата си. Тук преминават редките заседания на Политбюро, тук приема министрите и военачалниците, тук се среща с чуждестранните си гости, тук излиза сегиз-тогиз в парка да усети ведрината на нощния въздух.

Навика да работи без почивни дни придобива в трудните години след революцията. Пред мене е записката на комунистите Ровно и Гюлинг до Ленин с молба да ги приеме по карелския въпрос. От Съвета на народните комисари я предават на народния комисар по въпросите на националностите. Резолюцията на Сталин е лаконична: „Мога да ги приема в неделя в 3½ часа, в Народния комисариат по националностите. Сталин. 4 февруари 1922 г.“ Във фонда с документи, оставени от Сталин, има много други такива свидетелства (записки, нареждания… телефонограми и т.н.), потвърждаващи, че за него не е съществувало понятието почивен ден. Вярно е, че понякога в неделни: дни с членове на Политбюро и с други поканени се е застоявал до след полунощ на трапезата. Но и около масата, макар външно „непринудено“, се обсъждат безбройните проблеми и въпроси, стоящи пред страната и партията.

През 20-те години ръководителите живеят скромно. Сталин, който получава по нареждане на Ленин малко жилище, живее на първо време там. Запазено е писмо на А. В. Луначарски от 18 ноември 1921 г. с предложение да му бъде намерена по-удобна квартира. След като прочита писмото, Ленин изпраща записка до началника на охраната А. Я. Беленкий: „Др. Беленкий. Това е ново за мене. Нима нищо друго не може да се намери? Ленин. Отговорете.“[1]

Освен тази записка има кратко писмо на Ленин до секретаря на Общоруския централен изпълнителен комитет А. С. Енукидзе с молба да се ускори предоставянето на жилище на народния комисар по въпросите на националностите Й. В. Сталин и да му се отговори по телефона за изпълнението. Скоро Сталин се премества в Кремъл — в помещение за слугите в старото време. В квартирата се появява късно вечерта или след полунощ и отива рано-рано на работа. Съвсем скромна обстановка: останки от стари мебели, изтъркан под, мънички прозорчета. В началото на 20-те години Сталин започва да живее във вилата си в Зубалово, а по-късно, през 30-те — в Кунцево. По искане на Сталин вилата е непрекъснато преустройвана. През последните години до голямата сграда е построена малка, дървена. Сталин се премества там. А. Н. Шелепин, известен в миналото партиен и държавен деец, ми разказа: „След смъртта на Сталин, когато описваха имуществото на генералния секретар, стана ясно, че тая работа е много лесна. Не бяха намерени никакви ценни вещи освен едно държавно пиано. Дори нито една хубава, «истинска» картина нямаше. Евтини мебели. Облечени в калъфи кресла. Нищо антикварно. По стените висяха картонени репродукции в дървени простички рамчици. В залата на централно място беше окачена увеличена снимка на Ленин и Сталин, правена през септември 1922 г. в Горки от М. И. Улянова. (Впрочем същата, която сега изведнъж всички дружно започнаха да обявяват за фалшификация, за монтаж — б.а.)

На пода имаше два килима. Сталин се е завивал с войнишко одеяло. Освен маршалския мундир имаше само два прости костюма (единият дочен), подплатени плъстени ботуши и един селски овчи кожух.“

Наистина този аскетизъм, както вече отбелязах, е външен. „Стопанинът“ разполагал с няколко вили край Москва и на юг, с многобройна прислуга. Всяка негова прищявка се изпълнявала веднага. Но той правел всичко възможно, за да подчертава скромния си живот.

Още няколко думи за вилата на генералния секретар. В кабинета до голямата писмена маса имало въртящ се стол. Обслужващите разказват, че след като се умори да работи, Сталин се завъртал със стола към прозореца и потънал в мълчание, дълго гледал към парка. Не обичал гъстата гора. Както ми разказа А. Т. Рибин от охраната на Сталин, пролетно време сам посочвал дърветата, които трябвало да бъдат отсечени. Запазила се е една снимка: навелият се Сталин държи с ръка дъщеря си, а човек от обслужващите по указание на „стопанина“ зарязва с брадва дърветата, които трябва да се отсекат. На фона на все още неотсечените, но обречени дървета се вижда фигурата на „вожда“ с гръб към обектива… Сталин, както знаем, обичал да „разрежда“ не само горите…

Генералният секретар не обичал нищо вносно. Пренася ненавистта си към чуждестранното, към „Европа“ и в своето всекидневие. Дълги години изтъква „пролетарската си скромност“, но целият му живот потвърждава, че няма пряка зависимост между политическите или нравствените качества на човека и отношението му към жизнените условия, към ценностите и вещите. Всичко е значително по-сложно. Просто Сталин съумява да „отдели“ главното. А най-главното в живота му е властта — като цел, като средство, като непреходна ценност. За него битовата обковка на тази власт няма голямо значение. През 1938 г. му подбират в Кремъл друго жилище — във великолепната сграда, построена от Казаков през XVIII век за сената. Жилището заема почти целия втори етаж. Стаи за гости, за охраната, за приеми. Един етаж по-горе — служебни помещения. Великолепни прозорци, високи тавани, вити стълби. Но в това жилище Сталин почти не живее, предпочита близката вила. Има и далечна, където също не живее.

За 70-ата му годишнина Берия му поднася като подарък вила на брега на един язовир край Москва и скланя „вожда“ да я разгледа. Стареещият „вожд“ вдига бяло знаме и отива. Красивата сграда едва-едва прозирала сред високите борове и смърчове.

„Какъв е тоя капан за мишки?“ — подхвърля подозрително Сталин и вперва поглед в Берия. Без да си сваля връхната дреха, разхожда се по стаите, обикаля сградата, оглежда придружаващите го, сяда в колата, без дума да каже, и си тръгва. Вече никога не отива там. На преклонна възраст човек трудно си променя навиците и предпочитанията. Те като някой болногледач просто го водят под мишница по утъпканите пътеки, превръщайки се в неразделна част от загадъчния вътрешен свят на всяка личност.

Генералният секретар води нездравословен живот. Още през 20-те години предпочита да работи нощем. Твърде много пуши. Година (или малко по-малко) преди да умре, Сталин престава да пуши и много се гордее с това.

Обича да пийне преди ядене чашка сухо грузинско вино. Много-много не си губи времето в разходки. Няма, както той самият казвал, „аристократичния навик“ да пилее дълги часове на лов или за риба. Доколкото си спомням, А. И. Херцен, когато говори за целта на човешкия живот, вижда тази цел в разнообразните интереси на личността, която, както пише на Н. П. Огарьов, умее „да живее във всички посоки“. А Сталин живее само „в една посока“. Работа, задължения, отново работа и задължения, невиждани по своята сложност и мащабност — те го превръщат в роб на длъжността му.

Хората, които са били около него, си спомнят, че в редките минути, когато се появявал в парка, прегърбената му фигура описвала един-два кръга по асфалтовата алея, а после притихвала край някоя леха с цветя или люляков храст. Сталин сякаш се взирал във вечното чудо на природата, а в действителност сигурно е размишлявал върху своите проблеми. У всеки човек асоциациите, идеите, мислите са свързани с нещо. У мнозина мислите за живота, за съвестта и за тях самите се раждат, когато обърнат поглед към небесната бездна и към облаците, към омагьосващите очи на запаления в гората огън или когато слушат как диша морето. В Сочи Сталин обичал да стои на брега и да слуша трополенето на крайбрежните камъчета, когато вълните се удрят с въздишка в тях. Морето се откривало пред него като някакво огромно фантастично същество, което не знае ни страдание, ни радост, което не тъжи за миналото и нехае за бъдещето… Разтягайки устни в тънка усмивка, гледал бухналия люляков храст и съпоставял вечната уредба във Великата природа със своите дела: „Суета на суетите…“

Ето, тъкмо е прегледал папката с книжа от Ворошилов. С какво ли не става нужда да се занимава: молба за разрешение да бъдат освободени от военни сборове трактористите и комбайнерите, предложение да бъде построен нов дом на Работническо-селската Червена армия, съобщава се за изказването на Пилсудски, предава се съобщението на един чехословашки буржоазен вестник, докладва се писмото на командира на 26-и кавалерийски полк за недоразумението с пълномощника, писмо на другаря Илин относно необходимостта да се разгърне строежът на дирижабли, относно строящите се нови обекти с отбранително предназначение и тъй нататък. А колко телеграми издиктува днес! Последната помни дума по дума:

„Рязан, до секретаря на Сасовски район, село Просяние Поляни.

От учителката Ширинска е получена телеграма. Да се защити учителката в татарското училище от ненужните груби безчинства на пълномощника на Кадомския районен изпълнителен комитет Иванов, който нахълтал в квартирата й под предлог ликвидация на имуществото на баща й, поискал да му бъде предаден един никому ненужен гардероб, пречил й спокойно да работи, навявал й мисъл да свърши със себе си.

Моля незабавно да се намесите, да предпазите Ширинска от каквито и да било насилия и да съобщите на ЦЕКА (така е в текста — б.а.) за резултатите.

Секретар на ЦК Й. Сталин“[2]

Зад всяка хартийка, зад всяка телеграма или съобщение — съдби, съдби. А колко ли неща в други папки ще тръсне утре Товстуха? И така всеки ден…

След време цялата тази работа ще поемат помощниците му, секретарите, апаратът. Но Сталин и до края на дните си обича да решава сам често пъти дребни въпроси, отделни съдби, особено свързаните с назначавания, със „своеволията“ на мислещите другояче, с вироглавството на някои.

Колкото по-голяма тежест придобива Сталин в партийните и държавните работи, толкова по-ревностно се тикат не един и двама да му долагат множество въпроси, чакащи неговото „лично решение“… Че какво, въпроса за трактористите, за свикването им на сбор не може ли да го реши народният комисар? А за строителството на нов дом в столицата? Нима със съдбата на учителката Ширинска не може да се заеме един от секретарите. Но нейде у Сталин припламва тържествуващо мисълта: не могат без мене… Аз пък всичко мога… Такава е сигурно съдбата на всички върховни ръководители?!

Сталин чувства тайно в себе си, че всестранното централизиране, оградено с най-сложни бюрократични ритуали, го прави пленник на тази система на управление и пречи на работата, съсипва я… А за какво са народните комисариати, толкова ли са тромави? Какво решават многобройните общосъюзни ведомства, дирекциите? Разбира добре, но друго и не иска. Ако се „нацепи“ единовластието, не е вече единовластие. Постепенно всичко се завърта около него. От неговото решение и само до известна степен от обкръжението му зависи ще потече ли потокът от предложения в коритото на делата, или ще бъде заприщен от бента на отказа и отхвърлянето.

Живеейки с днешното, Сталин сигурно се е обръщал мислено понякога и към вчерашното, опитвал се е да надникне и зад хоризонта на утрешния ден. Също както в едно от писмата на Сенека до Луцилий: „А нас ни мъчат и бъдното, и миналото. Много от нашите дарби ни пакостят: ето, паметта ни връща към мъките, преживени от страх, а прозрението предугажда бъдещите ни мъки. И никой не бива нещастен само от днешни причини.“[3] И Сталин ли е мислел така? Надали. Той не е чел Сенека. В библиотеката му няма книги от древни мислители. Въпросите на деня притискат генералния секретар в обятията си като с клещи. А бъдещето, казва си Сталин, не трябва да се предугажда, а да се изгражда. В съответствие с неговите становища на последния конгрес или пленум.

Май че само едно може да го накара да се откъсне от работата: киното или театърът. Още от края на 20-те години му става навик да гледа един-два филма седмично, обикновено след дванайсет часа през нощта. Всеки филм, за който почва да се говори сред народа, минава през малкото киносалонче в Кремъл, а по-късно и през киноуредбата във вилата му. При една среща с ръководители на агитацията и пропагандата Сталин; отсича: „Киното е илюзия и нищо друго, но животът диктува своите закони.“ На кинематографията признава само едно — възпитателната функция, както впрочем и на изкуството изобщо.

От 20-те години нататък към театъра го приобщава жена му. Не ходи много често с нея в московските театри. Но след смъртта й театърът навлиза трайно в живота му, по-конкретно Болшой театър. Предполагам, че е гледал много пъти повечето от постановките му. Както ми разказа А. Т. Рибин, един от телохранителите, а по-късно комендант на Държавния академичен болшой театър (ГАБТ), в началото на 50-те години, малко преди инсулта, Сталин гледа „Лебедово езеро“. Може би за двайсети или трийсети път. Обикновено на театър ходи сам. Заема мястото си, когато угасне светлината в залата. Сяда в дъното на ложата, в единия ъгъл. Както си спомня Рибин, след премиери предавал благодарността си на артистите, дори присъствал на генерални репетиции. Изглежда, духовното образование насажда у Сталин освен любов към теоретичните постулати и потребност от общуване с музиката. Киното и театърът са, изглежда, единствените „лирични отстъпления“ в живота му, насочен изцяло в натрапване на личната власт и единоначалието му при решаването на множеството въпроси. Това лично участие в решаването на всички, дори маловажни въпроси постепенно циментира основите на бюрокрацията, която в своите речи той по инерция критикува от време на време, а в действителност всекидневно насажда и упорито подсилва.

Разбира се, личният му живот винаги е свързан със семейството. Надежда Сергеевна Алилуева, както вече посочих, е двайсет и две години по-млада от мъжа си. Всъщност от гимназистка тя веднага става жена на един от партийните ръководители. Документите и разказите на хората, включително и на дъщеря й Светлана, показват, че Алилуева въпреки младостта си е изградена личност. След време става член на партията, работи в Народния комисариат по въпросите на националностите, учи. Случвало й се да бъде и дежурен секретар при Ленин в Горки. Впрочем, когато възниква въпросът за преместване на столицата от Петроград в Москва, Сталин отвежда със себе си и родителите на жена му, които дълги години живеят с дъщеря си и зет си в малкото кремълско жилище.

Надежда Сергеевна се приспособява бързо към оная атмосфера на безкрайни съвещания, митинги, борба, пътувания, в която живее съпругът й. Запознаването ми с документите от Сталиновия архив показва, че много писма, разпореждания и телеграми са написани не само от помощниците и сътрудниците в Секретариата на Сталин — Назаретян; Товстуха, Канер, Мехлис и Двински, — но и от Надежда Сергеевна. Големите й, почти детски очи се взират жадно в света, в който живее мъжът й — конгреси, пленуми, безкрайни телефонни разговори, нощни съвещания, спорове, планини от документи. Алилуева вижда, че съпругът й принадлежи на делото. И само на делото. Отначало тя още не разбира колко малко място й е отредено в живота му. Та нали щастливият брак е мост от единия към другия, върху който цял живот и непрекъснато общуват двамата! Сталин няма време да общува. Често грубо прекъсва думите на жена си „Тебе не те интересува семейството, децата“, а понякога я ругае. До известна степен Алилуева запълва нуждата си от общуване с работа, учене и чести срещи с жените на съратниците на мъжа й — Полина Семьоновна Жемчужина (жената на Молотов), Дора Мойсеевна Хазан (жената на Андреев), Мария Марковна Каганович, Естир Исаевна Гурвич (втората жена на Бухарин).

През 20-те години на Сталин и Алилуева се раждат две деца: най-напред, в 1921 г., Василий, а след четири години — Светлана. По-късно идва и заживява при тях и синът на Сталин Яков (от първата му жена — Екатерина Сванидзе). Той е само седем години по-малък от мащехата си, но тя обича този невидял бащина ласка юноша. Тъй като Алилуева работи, с децата се занимава бавачка. В кремълското жилище на Сталин или на вилата му в Зубалово винаги има много хора, роднини. Освен родителите на жена му тук често идват братята й Фьодор и Павел, сестра й Ана с близките си. Пристигат и роднини на Сталин по линия на първата му жена. През 30-те години, след смъртта на жена му, този шумен хор от роднини, който Сталин не вижда често, значително оредява и се разпада. Само родителите на Алилуева ще умрат от собствената си смърт. Много от близките на Сталин ще загубят главите си като „врагове на народа“. Павел, братът на Надежда Сергеевна, няколко пъти се опитва да завърже разговор с генералния секретар за многото погрешни арести и репресии, включително и спрямо роднини на Сталин, обаче всичко е напразно. Но това ще стане през 30-те, фаталните години.

Сталин няма възможност, а пък, изглежда, и не иска да се занимава както трябва с възпитанието на децата си. Отгоре на това и много рядко ги вижда — понякога в неделя, когато ги довеждат на вилата, или на юг, където преди войната генералният секретар неведнъж си почива — в Сочи, Ливадия или Мухалатка. Не е чак толкова рядък случай децата на големи исторически фигури да израстват непълноценни дори и само защото родителите им са знаменитости. Децата на Сталин знаят малко за баща си. Той няма време за тях. Както пише Светлана, веднъж Василий й доверил една голяма „тайна“, като й казал „Ти знаеш ли, че баща ни е бил на младини грузинец!“, тълкувайки по детски силното порусначване на баща си.

Най-трагична е съдбата на големия син на Сталин Яков. Отношенията с баща му никак не вървят. Бащата смята сина си за слаб човек, но по-късно става ясно, че греши. Сталин е недоволен от избора на Яков както при първата му женитба, така и при втората — с Юлия Исаковна Мелцер. От тези бракове Яков има две деца. Светлана Алилуева си спомня, че доведен до отчаяние от студеното отношение на баща му към него, брат й дори се опитва да се застреля. За щастие куршумът само минава през тялото му и той остава жив, но дълго боледува. Когато Сталин вижда Яков след тази крайна изява на пълна отчужденост между баща и син, само му подхвърля подигравателно: „Брей, не улучи!“

Всички, особено Надежда Сергеевна, са потресени от ледената безжалостност на Сталин. Но на политическия деспот му е трудно вкъщи да бъде друг. Не е такъв обаче, когато се среща с ръководители на страната, когато приема делегации, взима думата на съвещания или разговаря с дейци на културата. Тогава той може бързо да се преобразява. Когато за тази му способност нарекох Сталин в тая книга голям артист, помислих си: не принизявам ли неволно една от древните и чудесни професии? Може би тази способност за бързо и умишлено превъплъщаване ми дава основание да нарека Сталин голям лицемер? Но такъв той е пред хората, а не в семейството си. Тук той не играе роли.

Със съгласието на баща си Яков завършва Московския институт за инженери по железопътния транспорт, работи в електроцентралата на завод „Сталин“ (какво ли чувства човек, когато работи в предприятие, носещо името на баща му?), после пожелава да стане военен. По нареждане на помощниците на Сталин Яков Джугашвили е зачислен към вечерното отделение, а след това направо е прехвърлен в четвърти курс на първи факултет към Артилерийската академия на РККА.

Когато разглеждах личното дело на старши лейтенант Я. Й. Джугашвили, неволно (за кой ли път!) ми се набиха в очите въпросите, на които е трябвало да отговори всеки офицер при написването на автобиографията си. Те са няколко десетки, но за да се почувства по-пълно духовният колорит на онова време, ще приведа два-три въпроса от типовия формуляр за автобиография:

— Участвал ли е в троцкистка дясна, националшовинистически и други контрареволюционни организации, в коя година и къде?

— Проявявал ли е отклонения от генералната линия на партията, колебания? Ако се е колебаел, то по какви въпроси и колко дълго са продължавали тези колебания?

— Служил ли е в бялата армия и в армия на интервентите, в антисъветски националистически отряди (учредиловци, петлюровци, мусаватисти, дашнаки, грузински меншевики, банди на Махно, Антонов и други), къде, кога, като какъв, как е попаднал там, кога, в коя част е служил, колко време?…

Ето, такива са годините… Обръщат всичко с опакото навън. Току-виж те заядат за някоя дреболия, от която после ще зависи съдбата ти…

Но с Яков Джугашвили никой не се заяжда. Макар че и в онова време имало доста хора, които не търгуват със съвестта си. Например офицерите от академията Иванов, Кобря, Тимофеев, Шереметов, Новиков (инициалите им в делото не са вписани) написват в атестациите и характеристиките на сина на Сталин онова, което по всяка вероятност е заслужавал: „Политическо развитие — удовлетворително. Дисциплиниран, но недостатъчно е овладял уставните положения за взаимоотношенията с началниците. Практически занятия не е минал. Със стрелково-тактическата подготовка е запознат слабо. Има голяма ангажираност в академията. Положил е държавните изпити с удовлетворителен и добър.“ И макар че непосредствените му началници препоръчват Джугашвили да бъде назначен на длъжност командир на дивизион и да му бъде дадено званието капитан, началникът на факултета Шереметов е на друго мнение: „С атестацията съм съгласен, но смятам, че може да му се даде званието капитан само след едногодишно командване на батарея.“

В едно всички са напълно единодушни: Яков е честен и стеснителен човек, сякаш „опарен“ от студенината на баща си. Джугашвили се притеснява, че „прескачайки“ няколко курса, се учи лошо, чувства се неуверен в ролята на командир. Това също може да е изиграло в решителния момент фатална роля в съдбата му по време на войната.

Още от първите й дни Яков се оказва на фронта. Според документални сведения бие се храбро, изпълнява докрай дълга си, но частта, в която служи, попада в обкръжение и той се оказва в плен. Има една рядка снимка от немските архиви, където група хитлеристки офицери са наобиколили капитан Я. Джугашвили и оглеждат с нескривано любопитство по-големия син на Сталин. Най-интересното в тая снимка е изразът на лицето, самата поза на Яков: със стиснати пестници и с омраза гледа враговете. Фашистите се опитали да използват пленяването на Яков за пропагандни цели — разпръсват позиви с фотографията на Джугашвили, но тя се смята за фалшива.

Сталин се притеснява не толкова за живота на сина си, колкото, че в концлагера може да пречупят волята му и да го накарат да сътрудничи на германците. В спомените на Долорес Ибарури, публикувани в отделна книга в Барселона през 1985 г., се съобщава един малко известен факт, който нито е потвърден, нито е опроверган. Тя пише, че през 1942 г. зад линията на фронта била спусната специална група, която трябвало да освободи от плен Яков Джугашвили, намиращ се по това време в Заксенхаузен. В състава на специалната група влизал и испанецът Хосе Паро Мойсо с документи на името на офицер от франкистката „Синя дивизия“. Но операцията завършва неуспешно. Групата загива.[4] Яков се оказва много по-силна личност, отколкото го смята баща му. Джугашвили-син също се страхува, че в резултат на мъченията, психологическата обработка и използването на особени препарати може да бъде сломен и да стане предател в очите на баща си и на народа. Тази мисъл е непоносима за него, по-страшна от смъртта. Въпреки адските изпитания, претърпени в лагерите Хамелбург, Любек и Заксенхаузен, Яков не става предател. Но остава без сили. На 14 април 1943 г. той се хвърля върху бодливата тел на лагерната ограда и часовият го застрелва.

Сталин има погрешно мнение за сина си, както и за много други хора. По думите на С. Алилуева след победата край Сталинград баща й уж случайно й рекъл: „Германците предлагаха да разменят Яша с някой от техните… Та аз ли ще взема да се пазаря с тях! Не, на война — като на война.“

Другият син на „вожда“ също има горчива съдба. Баща му не може да направи от него силен, твърд и умен човек. След смъртта на майката възпитател на момчето фактически става Власик — началникът на охраната на Сталин. Ала обстановката на ласкателства и на пълна разпуснатост формира един безволев, капризен и слаб човек. Той наистина не воюва лошо, но не и толкова добре, та започвайки войната като капитан, да стигне през 1947 г. чак до генерал-лейтенант. Личното дело на генерал-лейтенант Сталин Василий Йосифович е твърде красноречиво и свидетелства за кадровия произвол, извършен от обкръжението на „вожда“, макар че всичко е ставало със съгласието на Сталин. Ето ви само няколко извадки и факти от тънката папка на личното му дело:

— На двайсетгодишния В. Й. Сталин се дава направо званието полковник (заповед на Народния комисариат на отбраната (НКО) №01192 от 19 февруари 1942 г.).

— На двайсет и четири години В. Й. Сталин става генерал-майор от авиацията (постановление на Съвета на народните комисари на Съюза на ССР от 2 март 1946 г.), след една година — генерал-лейтенант.

— Още съвсем „зелен“, посредствен летец, през 1941 г. е назначен за началник на Инспекцията при Военновъздушните сили на РККА.

— През януари 1943 г. е назначен за командир на 32-ри гвардейски изтребителен авиополк; след една година — командир на 3-а, а през февруари 1945 г. — командир на 286-а изтребителна авиационна дивизия. През 1946 г. В. Й. Сталин става командир на корпус, след това заместник, а по-късно и командващ ВВС на Московския военен окръг. Феерично изстрелване нагоре, неподкрепено обаче от деловите и моралните му качества. По време на войната, както посочват в делото му неговите началници, извършва двайсет и седем бойни полета и сваля един противников самолет тип „Фокевулф-190“; награден е с два ордена „Червено знаме“, орден „Александър Невски“, орден „Суворов“ II степен и с медали.

Ето какво пишат в атестацията на В. Й. Сталин генерал-лейтенант от авиацията Е. М. Белецки и генерал-полковник от авиацията Н. Ф. Папивин:

„По характер е буен и избухлив, допуска невъздържаност — имало е случаи на нанасяне на побой на подчинени… В личния си живот допуска постъпки, несъвместими със заеманата длъжност командир на дивизия, имало е случаи на нетактично поведение по време на вечерни събирания на летателния състав, грубост към отделни офицери, имаше случай на лекомислено поведение — излизане с трактор от аеродрума в гр. Шяуляй след конфликт и спречкване с контролния пост на НКВД. Здравословното му състояние е незадоволително, особено състоянието на нервната му система, крайно раздразнителен е, което оказва напоследък влияние в летателната му работа, занимава се малко с личната си тренировка, а това води до слабо усвояване на отделни въпроси… Всички тези изброени недостатъци в значителна степен намаляват авторитета му като командир и са несъвместими със заеманата длъжност командир на дивизия.“

По-късните атестации са аналогични, но навсякъде завършват с извода: „Желателно е да бъде изпратен да учи в Академията.“ Известните генерали С. И. Руденко и Е. Я. Савицки (по-късно маршали) не виждат по онова време друг начин да избавят подчинените им съединения от „безпътния принц“.

„Доброжелателите“ му, преследвайки свои лични цели, обсипват с предимства и чинове сина на Сталин, който неусетно за всички накрая става непоправим алкохолик. Можем да си представим колко горчивини причинява на многобройните си жени (най-малко четири!) този постепенно провалил се човек. Самият той обаче не е толкова интересен за нас. Но този пример на безпътен (и нещастен!) живот още веднъж ни убеждава, че злоупотребата с власт носи поквара за всички наоколо, включително и за собствените деца. Това е известно от историята. Издигайки се във висините на владичеството си, властелините оставят често след себе си хилави тялом и духом деца, морално съсипани от триумфиращата безнравственост, още преди да е умрял диктаторът.

След разните доклади за компрометиращото го поведение В. Й. Сталин напуска високия пост командващ авиацията на столичния окръг и се свлича надолу. Не току-така само двайсет и един ден след смъртта на „вожда“ със заповед на министъра на отбраната на СССР №0726 генерал-лейтенант В. Й. Сталин е уволнен от армията на възраст тридесет и две години без право да носи военната униформа… Всички дигат ръце от него и предишният военен летец Василий Йосифович Сталин завършва живота си още млад, съсипва го алкохолът.

За безразсъдствата на Василий ми разказа А. Н. Шелепин. „След смъртта на баща му арестуваха Василий Сталин: спомнили си бяха за някакви негови грехове, злоупотреби и така нататък. (Макар дъщерята на В. Й. Сталин Надежда Василиевна да твърди, че съд и следствие не е имало. Дали му 8 години и въпросът бил приключен. Искали по-бързо да скрият човека, който навсякъде разправял, че баща му е отровен — б.а.). Хрушчов ме помоли да ида до Лефортово и да видя как е Василий, преместили го бяха там от Владимирския затвор. Затворникът майстореше нещо на струг («превъзпитаване чрез труд»). Доведоха го при мене — той падна на колене и заплака: «Простете ми, простете ми, няма вече да правя така…» Разказах за срещата си на Хрушчов. Той помълча и рече: «Доведете ми го.»

На другия ден доведоха Василий Сталин при Хрушчов. Той пак се хвърли на земята: молеше, плачеше, кълнеше се. Хрушчов го прегърна и също заплака, говориха дълго за бащата. След срещата решиха да освободят Василий предсрочно. Подготвиха решението и го пуснаха. При излизането му от затвора настояваха фамилното му име да бъде променено официално на Василиев. (със същото фамилно име върховният главнокомандващ е подписвал някои директиви по време на войната — б.а.) При цялото си слабоволие Василий Сталин решително отказа. Върна се вкъщи. На дъщеря си Надежда казвал, че мечтаел да работи като «директор на басейн.» Но постепенно старите приятели «върнаха» Василий към предишния му начин на живот. Месец след освобождаването му седнал пиян зад кормилото на колата си и направил катастрофа. Хрушчов дълго го пустосваше, както му падне, и питаше: «Какво да правим сега? Да го вкараме в затвора — ще се затрие. Да не го вкараме — пак ще се затрие.»

Решиха да го изселят. Избраха мястото — Казан. И Василий замина «на заточение» с поредната си жена. Живееше в едностайно жилище, имайки възможност да мисли върху краткия си живот, върху издигането и падението си. Тук Василий научава, че на 31 октомври 1961 г. тялото на баща му е изнесено от Мавзолея. Затворът, болестите, водката и безсърдечието на предишните му «приятели» го бяха превърнали в пълен инвалид.“

Животът на сина на „вожда“ демонстрира в умален вид моралната безплодност на сталинизма. На 19 март 1962 г. Василий умира. На паметника му ще бъде изсечено не името Сталин, което носи приживе, не и Василиев, в какъвто иска да го превърне властта, а „На единствения от рода Джугашвили“. Покойният оставя седем деца — четири собствени и три осиновени.

Диктаторът, чиято дума е достатъчна за невероятно късо време да се прокопае огромен канал, да се построи дворец или да се преселят стотици хиляди хора от „волния живот“ зад бодливата тел, се оказва напълно безсилен като баща. За нещастната съдба на по-малкия му син е виновен преди всичко самият „вожд“. Същия упрек може да му отправят летописците, когато се докоснат до съдбата и на дъщеря му Светлана. Той не успява да възпита дъщеря си в любов към родината. Известна е нейната съдба.

Както проличава, докато е още ученичка, Сталин я обича повече от синовете си. Често й пише топли писъмца (трудно е да се повярва, че Сталин може да бъде такъв!), като това например:

„На моята стопанка Сетанка (така е в текста — б.а.) — привет!

Всичките ти писма получих. Благодаря ти за писмата! Не отговорих на писмата, защото бях много зает. Как прекарваш времето си, как е твоят английски, добре ли се чувстваш? Аз съм здрав и весел, както винаги. Скучничко ми е без тебе, но няма как, търпя. Целувам моята стопанчица.

22 юли 1939 г.“

Войната отдалечава бащата от дъщерята и както се оказва, завинаги. Няма ги вече оная близост и семейна топлинка. Попорасналата Светлана, както всички девойки на нейната възраст, изпитва първото си увлечение. Нейният приятел, журналистът и кинорежисьорът А. Я. Каплер, е арестуван, получава пет години, а после още пет. От лагерите Александър Яковлевич написва писмо:

„Драги Йосиф Висарионович!

Осъден съм от Особеното съвещание за антисъветски изказвания. Не ги признах и не ги признавам. Награден съм с орден «Ленин» и съм удостоен със Сталинска премия I степен. Имам участие във филмите «Тя защитава родината», «Котовски», «Един ден от войната». Мога да призная у себе си само нескромността ми. Позволете ми да ида на фронта, моля Ви за това.

27 януари

А. Каплер“

Сталин иска от Берия справка за Каплер. Долагат му:

„Каплер има сестра във Франция. Срещал се е с американските кореспонденти Шапиро и Паркър. Не се е признал за виновен, но е изобличен от агентурните данни…

16 март 1944 г.“[5]

А помним, че на такива „документи“ Сталин винаги вярва.

Двата брака на Светлана се оказват несполучливи, както и третият, когато съпруг й е чужденец. Той умира в Москва и във връзка с погребението му през 1966 г. Алилуева заминава за чужбина, отнасяйки праха на покойния в родината му! От Индия тя не се завръща, озовава се на Запад, в ръцете на хора, които цинично ще използват името на баща й за своите цели. Но, както проличава, тя няма нищо против. Действа напълно съзнателно. По това време дъщерята на Сталин е кандидат на филологическите науки и е на четирийсет години. В една от книгите си — „Само една година“ — тя пише: „Никога в живота си не съм била така уверена в собствената си правота, както сега. Неувереността в себе си, в собствените ми възможности ме е преследвала цял живот. Винаги ми е било по-лесно да повярвам, че правя всичко лошо и погрешно. Вътрешната ми скованост и стеснителност ми пречеха в контактите ми с хората, с аудиторията. Най-често ми се искаше да избягам от всички и да залостя по-здраво вратата след себе си. Всичко това е психологически резултат от дългия ми живот под преса, резултат от възпитаването ми в ненормално семейство, резултат от дългото ми пребиваване в едно общество, което е поробено и мълчи.“[6]

Пилеейки с кратковременно прекъсване годините си из чужбина, Светлана едва ли се е замисляла, че жестокият й и безмилостен баща със „стоманеното име“, което е предназначено да подсили главната черта на характера му, и в най-тежките години на безбройните му арестувания от полицията въпреки всичко никога не е мислел и не се е съгласявал да емигрира. Но дъщерята на „стоманения“ баща още веднъж потвърждава истината: характерът и убежденията не се наследяват, те се изграждат.

Когато на 1 ноември 1984 г. беше приет указът на Президиума на Върховния съвет на СССР за възстановяване на съветското гражданство на С. Й. Алилуева и за даване на съветско гражданство на дъщеря й Питърс О. В., изглеждаше сигурно, че „блудната дъщеря“ ще се завърне в отечеството си. Още повече че на една пресконференция дъщерята на Сталин беше заявила: „След като попаднах в същия този така наречен «свободен свят», аз самата не бях свободна в него нито един ден. До такава степен бях впримчена в ръцете на бизнесмени, адвокати, политически спекуланти и издатели, които превърнаха името на баща ми, моето име и живота ми в сензационна стока…“

Да свикне отново с родината си Светлана Алилуева така и не можа. Тя искаше да живее там, където й харесва.

Днес е най-лесно да кажем: нямал е време за децата си. Неубедително оправдание. Може би децата на „вожда“ са щели да станат други, ако е била жива Надежда Сергеевна Алилуева. Според сведенията, с които разполагам, Сталин е косвената причина (а впрочем косвена ли?) за смъртта й. През нощта на 8 срещу 9 ноември 1932 г. Алилуева-Сталина завършва живота си със самоубийство. За непосредствена причина, предизвикала трагичната й постъпка, се изтъква възникналата почти незабелязана от околните семейна свада на малката празнична вечеря, в която участват Молотов, Ворошилов с жена си и някои други от обкръжението на генералния секретар. Крехката душевност на жена му не понася поредната груба хоканица. Петнадесетата годишнина на Октомври е помрачена. Алилуева се затваря в стаята си и се застрелва. Каролина Василиевна Тил, икономката на семейството, когато на сутринта влиза да събуди Алилуева, я намира мъртва. Валтерът лежи на пода. Повикват Сталин, Молотов и Ворошилов.

Има основания да се предполага, че покойницата е оставила предсмъртно писмо. По този въпрос може само да се гадае. В света винаги е имало и ще останат неразгадани завинаги по-малки или по-големи тайни. Мисля, че смъртта на Надежда Сергеевна не е нещастна случайност. Сигурно последното, което умира у човека, е надеждата. Когато тя изчезне, изчезва и човекът. Вярата и надеждата винаги удвояват душевната сила. У жената на Сталин те били вече изчезнали.

Когато на сутринта научава за случилото се, Сталин много се развълнувал. Но и сега остава верен на безнравственото си кредо — преценява постъпката на Алилуева не като резултат от своята вина, а като предателство спрямо него. Както изглежда, и през ум не му минава дори, че бездушието, липсата на топлота и внимание така жестоко са наранили жена му, че в минутите на дълбоко душевно вълнение и депресия се решава да направи фаталната крачка. Сталин се прощава с жена си на гражданското поклонение и не отива на гробищата. Наскоро след това приближените му се опитват да му уредят още един брак с една роднина на близък на „вожда“ човек. Като че ли всичко е решено. Но по причини, известни само на вдовеца, бракът не се сключва. До края на дните си Сталин живее сам, поверявайки домашните грижи на икономката, без да се лишава и от многобройната „прислуга“. Валентина Василиевна Истомина започва да се грижи непрекъснато за него и го съпровожда дори по време на отиванията му на Черноморското крайбрежие. Когато Сталин умира, Истомина в присъствието на членовете на Политбюро се хвърля на гърдите на покойния „вожд“ и заплаква с пълен глас. Изглежда, че той е бил по-близък на нея, отколкото на съратниците си.

В самия край на живота си Сталин започва да проявява признаци на уважение към паметта на своята жена. На вилата, в столовата и в кабинета му, както и в жилището му в Кремъл се появяват снимки на Алилуева. Може би в залеза на дните му у него се събужда съвестта? Когато хората приближават прага, зад който е небитието, мнозина се опитват да направят някаква равносметка на живота си. Хегел определя съвестта като „процес на изясняване на доброто у човека“. Да, но сега ние знаем, че у Сталин не е имало ни съвест, ни добро. Ще припомня още един ред от писмото на Сенека до Луцилий: „Човекът за друг човек е свещен предмет.“ Може би за Сталин поне някой и поне по някое време да е бил „свещен предмет“? Втората му жена? Трудно е да се повярва в това…

Няма никакво съмнение, че Н. С. Алилуева е обичала Сталин и е гледала да му помага по всякакъв начин на толкова трудния му пост. Едновременно с грижите за мъжа си полага усилия, както било прието тогава, да продължава да работи, учи се в Промишлената академия, занимава се с децата. Роднините й казват, че в последните години от живота си Алилуева преживява дълбока вътрешна притесненост. Кой знае, може пък и Сталин да е обичал жена си, макар и по свой начин? Но всеотдайността му към делото, плановете и работата, опиянението от властта не оставят в сърцето му никакво място нито за жена му, нито за децата му, нито за близките му. На мястото на чувствата — стоманени струни. Уверен е, че това е напълно естествено. Може със седмици да не се сети за никого от своето семейство, да не попита как се чувстват, здрави ли са. Много от внуците си никога не вижда и не проявява и желание да ги види. Например децата на Василий от първата му жена Надежда и Александър, които преживяват не една и две горчиви минути заради високопоставения си дядо, никога не са приласкани от него, никога не са удостоени с вниманието на човека, за когото писателите съчиняват легенди: „Сталин мисли за нас.“ Да „мислиш“ за всички е винаги по-лесно, отколкото за конкретни хора.

Когато арестуват Александър Семьонович Сванидзе, брата на първата му жена, който му е много близък, дори през ум не му минава как така човекът, когото той познава цял живот, от детинството си, може да се превърне във „враг“? В самата морална структура на „вожда“ има цели бели полета, разкъсвания. Постъпките му, поведението, отношението му към околните и близките дават основание да се предполага, че на Сталин са били непознати благодеянието, състраданието, великодушието, съчувствието, търпимостта, човечността, разкаянието, изкуплението… Такава е моралната страна от биографията на този човек, която може да бъде разбрана и обяснена само въз основа на целия социален и психологичен опит на Сталин.

Невъзможно е в душата на Сталин да се намерят, да се докоснат някакви струни на човешки чувства. Трагедията на големия му син го вълнува само дотолкова, доколкото се е уплашил да не би да пострада собственият му авторитет. Вторият му син е просто бреме за него. Освен хокане той не намира у себе си други начини да предотврати провалянето на сина си. След несполучливите си омъжвания дъщерята изведнъж му става съвсем далечна и чужда. Към внуците си е безразличен. Дори към майка си не се отнася с внимание…

Пак ще повторя, тези страници от политическата биография на генералния секретар, характеризиращи нравствените черти на личността му, може да не са най-съществените. Но е твърде символично, че и самият Сталин се отнася с пренебрежение към морала и морализаторството. За него политиката винаги е фаворит в сравнение с нравствеността. А за оня, който изследва личността на такъв комплициран човек, какъвто е Сталин, именно тук се открехва една от „тайните“ на неговия характер. Пренебрежителното му отношение към общочовешките нравствени ценности започва да се проявява у него отдавна. Той направо презира добросърдечността, състраданието, милосърдието. За него са важни само волевите черти. Душевната му бедност, прераснала в изключително коравосърдечие, а после и в жестокост, съсипва живота на жена му и осакатява съдбите на децата му. Най-страшното е, че и в политиката Сталин не намира достойно място за моралните ценности. За него е връх на благородството, когато съслуживш прави донос срещу колегата си „народния враг“. Когато Берия със съгласието на „вожда“ арестува жената на най-близкия му помощник Поскрьобишев Бронислава Соломоновна, мъжът й моли Сталин да я спаси, но на всичките му молби, както разказва дъщерята на Поскрьобишев Галина Александровна, получава един и същ отговор: „Това не зависи от мене. Аз нищо не мога да направя. В НКВД ще изяснят нещата.“ Абсурдното обвинение в шпионаж е стандартно. Горката жена, майка на две деца, след като престоява в затвора три години, я разстрелват. А нали бащата на тези деца по четиринайсет-шестнайсет часа на ден продължава да бъде край Сталин, да му подава документи, да готви справки, да повиква при него този или онзи, да предава нарежданията на „вожда“… „Дори Берия, по чиято заповед беше извършен арестът, продължаваше да идва в нашето семейство — разказва Галина Александрова. — Както впрочем са ни идвали на гости и много други известни личности: Шапошников, Рокосовски, Кузнецов, Хрушчов, Мерецков. Сталин лично се познаваше с майка ми и, естествено, разбираше, че обвинението в шпионаж (братът на майка ми беше ходил в чужбина за медицинска апаратура — главният аргумент на обвинение 10 — и той също беше разстрелян) е лишено от всякакви основания.“

Когато се запознах и с други такива факти, хрумна ми странната на пръв поглед мисъл: като арестува близките, роднините, жените на ония, които са около него, Сталин проверява лоялността им, верноподаническите им чувства. Калинин, Молотов, Каганович, Поскрьобишев и много други си мълчат и гледат с нищо да не покажат, че със семействата им е станала катастрофа. Сталин е наблюдавал поведението им и сигурно е изпитвал удоволствие от страхливата им покорност. Чудовищни по своята безнравственост и жестокост деяния — това са в крайна сметка отличителните белези на неговата изключително аморална биография, чертите на портрета му. Нищо свято, благородно, добронамерено не може да се открие зад булото на големия лицемер, играл майсторски много роли в своя живот, който прилича повече на някой филм на ужасите. Дали Поскрьобишев е повярвал, когато Сталин му отвръщал смирено „Това не зависи от мене. Аз нищо не мога да направя. В НКВД ще изяснят нещата“? А какво е казвал Берия, нали и той е продължавал да ходи на гости в дома на Поскрьобишев? Казвал е същото… Тези хора са живели в Лъжа, Цинизъм, Жестокост с главни букви! Най-печалното е (а то е пак от областта на морала!), че никой не възразява на Сталин. А нали винаги съществуват шансове за съвестта! Дори в невероятно сложни условия…

Свикнали сме някак си да смятаме, че хуманизмът, моралът, общочовешките нравствени норми — всичко това е все от областта на дребнобуржоазния хуманизъм, на нравоучителството! А моралът се е появил, преди да се появят политическото, правното, дори религиозното съзнание. Когато възниква у хората за пръв път потребността от осъзнато общуване, възниква и нравствеността. Без нея човекът никога не би станал човек. Както сполучливо споменава Бертолд Брехт: „За да се почувства човекът човек, трябва някой да откликне на гласа му…“ И в този смисъл конкретният личен живот дава възможност да се видят у човека много от неговите истински черти. У Сталин те са изрисувани с дебел черен флумастер. Кой знае, тук може би се крие един от дълбоките корени на ония деформации и престъпления, които през 30-те години ще носят печат с неговото име? Може би се заблуждавам? Времето ще ме коригира. То е най-добрият редактор на всяка биография. Още повече, нека пак да повторя, че се опитвам само да екипирам портрета му.

Сталин е силна личност от оня тип, който неизбежно се стреми само към величие и неограничена власт. Но „режимът на терор — пише справедливо Н. Бердяев — не е само във видимите действия — арестите, мъченията, смъртните наказания, — но преди всичко в психическото въздействие“[7]. Сталиновата практика постепенно, бавно обожествява насилието, без да се безпокои за нравствената му обосновка. Извън моралните ценности култът към силата е фалшива скъпоценност. Ленин вижда смисъла на революцията в създаването на максимална възможност за човека да достигне върховете на свободата в рамките на хуманната социална необходимост. За Сталин нравствените параметри на революцията, на изграждането на нов свят не са нищо повече от „буржоазно морализаторство“.

Страшно е това, че Сталин не се е съмнявал в своята нравствена правота. В едно от томчетата на М. А. Бакунин генералният секретар подчертава фразата: „Не си губете времето да се съмнявате в себе си, защото това е най-безполезното занимание от всички, които е измислил човекът.“ Какво може да се каже по този повод? Колкото до Бакунин, той е могъл и да не се съмнява — нали не е бил генерален секретар на велика партия!

[1] Вж. Ленин, В. И. Събр.съч. Т.54, с.519. ↑

[2] ЦПА ИМЛ, ф.558, оп.I, д.2908. ↑

[3] Сенека. Письма Луцилию. М., 1986, с.40. ↑

[4] Mernorias de Dolores Ibarruri. Barcelona, 1985, p. 530–531. ↑

[5] ЦГАОР, ф.9401, оп.I, д.2181. ↑

[6] Алилуева, С. Только один год. Принстън, 1968, с.158. ↑

[7] Бердяев, Н. Екзистенциальная диалектика божественного и человеческого. Париж, 1952, с.132. ↑

ГЛАВА ЧЕТВЪРТА

ДИКТАТУРА ИЛИ ДИКТАТОР?

О, зло ласкателство — в тъй сладостната хайка

ловът във твоите мрежи е винаги обилен!

Еврипид

Боговете нямат възраст. Кой ще каже днес на колко години са Зевс, Афродита, Артемида, Атина Палада, Темида? Очевидно никой. В представите на хората боговете са вечни. А това е все едно да се допусне невъзможното: „спиране“ на времето. Но може би и затова са богове, защото са над времето? За свое удобство човекът го е разрязал на векове, десетилетия, години, месеци, дни, часове, минути, секунди… А времето си тече, без да забелязва тези мимолетни граници. За летежа на времето те нямат никакво значение. Текло е така, когато на планетата ни човека още го е нямало, и винаги ще се „излива“ от вечната стомна на материята. Но ето че понякога в обикновеното съзнание, повлечено от ежедневието, възниква илюзията, че съдбата властва над времето. Най-често хората допускат тая грешка в кратките мигове на паметни дати и юбилеи.

На 21 декември 1929 г. Сталин навършва 50 години. Няма го, още го няма безкрайното славословие, раболепното поклонение на тълпата подлизурковци пред олтара на „вожда“, приписването на всички заслуги само на него и на никой друг. Още не се отпечатват в негова чест томове с голям формат и хиляди страници, изпълнени от край до край само с възхвали, още не се изпращат от десетки хиляди колективи поздравителни писма, не започват и не завършват с неговото име всички уводни статии. Всичко това ще го има по-късно.

Но и тогава, кажи-речи, целият „юбилеен“ брой на „Правда“ е вече посветен на него. Тук са статиите на Л. Каганович „Сталин и партията“, на С. Орджоникидзе „Твърдият като камък болшевик“, на В. Куйбишев „Сталин и индустриализацията на страната“, на К. Ворошилов „Сталин и Червената армия“, на М. Калинин „Кормчията на болшевизма“, на А. Микоян „Стоманеният войник на болшевишката партия“ и много други. Началото на славословието е сложено. В приветствието на ЦК и на ЦКК на ВКП(б) се казва, че те поздравяват най-големия ленинец (подч. от авт.). Под общата „шапка“ на броя Сталин е наречен „верен продължител на делото на Маркс и Ленин“, „организатор и ръководител на социалистическата индустриализация и колективизация“, „вожд на партията на пролетариата“ и т.н. Юбилеят му идва тъкмо навреме: насочва всеобщото внимание към човека, който решително си е разчистил сметките с поредната опозиция, или, както вече се казвало, с „уклона“. Популярността му започва бързо да расте. Проницателните умове още тогава забелязват, че в края на 20-те години по време на своята 50-а годишнина Сталин придобива по-голяма увереност, властност и безапелационност.

Ще припомня какъв влиза в революцията: слабо забележим функционер изпълнител, който умее не просто да чака своя час, но и да не жали себе си (и другите, разбира се) при изпълнение на задачите, поставени му от Ленин и партията. Сега, в деня на своята 50-а годишнина, приемайки поздравления от членовете на Политбюро, от народните комисари, от ръководителите на многобройните държавни и обществени организации, Сталин осезаемо чувства, че за тези дванайсет години след революцията се е научил (или, както той казва, „обиграл“ се е) да командва времето. Не, разбира се, не в този смисъл, в който говори писателят фантаст Хърбърт Уелс в „Машина на времето“, а в смисъл, че започва да напипва, да надушва в кой момент да се форсират събитията, кога да се нанесе унищожителен удар на фракционерите, как да се използва факторът време в трескавата индустриализация и започналата колективизация. Струвало му се е, че е „пришпорил“ времето.

Молотов и Каганович предлагат да бъде по-тържествено отбелязан юбилеят на признатия вече почти от всички „вожд“. Сталин се въздържа, но не от скромност. Просто в паметта му е още пресен споменът за 50-ата годишнина на Ленин. Той неведнъж открива, че Лениновите думи за него му идват обикновено в главата, когато трябва да направи принципен избор. Правилният избор предполага способност у субекта да поставя себе си на мястото на ония, които зависят от него. Ленин е умеел да влиза мислено в ролята на другиго; умеели са това и мнозина негови съратници. Само не Сталин. Дори е трудно да си представим, че Сталин е можел да се постави, например, на мястото на жертвите си. Еднопосочното му мислене не допуска такива колизии. Но да се въздържа умее, особено в началото на възхода си. Ето защо и сега, в навечерието на неговия юбилей, Ленин го спира. Поне засега го спира.

А тогава 50-ата годишнина на Владимир Илич е отбелязана в Московския комитет на партията. Вярно е, че юбилярят е отсъствал. Вечерта открива Мясников. Обширна, но слабо въздействаща е речта на Каменев, който подчертава, че Владимир Илич „не се нуждае от думи на възхвала и пролетариатът не е свикнал с думи, с тържествени оди да тачи вождовете си, своите най-големи приятели“. После надълго говори за войната, която „вдигна на крак масите“, за това, че Ленин с право може да бъде наречен главнокомандващ армията на пролетариата, който ще постигне победа над стария свят. Горки повтаря, кой знае защо, думите на Троцки, че руската история е бедна на изтъкнати личности… Както винаги, оригинално и с патос се изказва Луначарски, изобразявайки с ръце как около Ленин винаги „вее вятър, вятърът от планинските върхове“. Пролетарският поет Александровски чете свои стихове, за големия демократизъм на Ленин говори Олмински. Думите на Олмински се виждат тогава на Сталин съвсем неактуални: „Една от най-характерните черти на Илич е неговият демократизъм. Ленин е демократ по рождение.“ Сега Сталин си спомня, че тия думи са му направили неприятно впечатление: войната още не е свършила, а приказваме за демокрация… Нима това е главното за един революционер?! И в тоя момент чува, че Мясников му дава думата. Той се е готвел за тая реч, търсел е нещо ново и неочаквано решава в деня на юбилея на Ленин да говори… за умението на Ленин да признава грешките си. Споменава, че отначало Ленин е за участие в изборите за така наречената Витева дума[1], но после публично заявява, че е направил грешка. Така и през 1917 г., продължава да чете тихичко текста на речта си Сталин, Ленин грешеше по отношение на „предпарламента“ и по-късно публично призна това. „Имаше случаи, когато другарят Ленин признаваше пропуските си по крайно важни въпроси. Тази чистосърдечност особено ни пленяваше — завършва речта си Сталин. — Това, другари, е всичко, за което исках да поговоря с вас.“ Слушателите поръкопляскали бледичко на петминутното му изказване, учудени малко от тия неподходящи за един юбилей думи, когато в залата влиза ненадейно Ленин.

Речта му е кратка, динамична, запомняща се. „Разбира се, преди всичко трябва да ви благодаря за две неща: първо, за приветствията, които днес бяха отправени по мой адрес, а, второ, още повече за това, че ме избавихте от слушане на юбилейни речи.“ После казва, че юбилеите трябва да бъдат отбелязвани по друг начин, и заговорва за положението на нещата в партията. Успехите на резолюцията, победите, които удържахме, продължава юбилярят, изместиха временно от нас задачите, които трябва да решаваме днес в най-различни области. „Предстои ни невъобразимо много работа и ще бъде нужно да положим много повече труд, отколкото беше нужно досега. Позволете ми да завърша с пожеланието по никой начин да не поставяме нашата партия в положението на възгордяла се партия.“[2]

Защо Сталин тогава, на вечерта по случай честването на вожда, решава да говори за „грешките“ на Ленин? Сега той не може да отговори на този въпрос. Да покаже, че народният комисар по националностите не се страхува ли? Да изпъкне ли? Или защото знае, че Ленин не се бои от истината, каквато и да е тя? За всичко това можем само да гадаем. Но когато за първи път му споменават за тази негова реч, става му неловко. Когато завеждащият Централния партиен архив В. Адоратски се обръща към Сталин с молба да разреши в сборника статии „За Ленин“ да бъде включено изказването му на юбилейната вечер, той отказва. Резолюцията върху писмото е красноречива:

„Др. Адоратски,

По същество речта е записана правилно, макар да се нуждае от редактиране. Но не бих желал да се печата: неприятно е да се говори за грешки на Илич.

Й. Ст.“[3]

По-късно обаче изказването му, вече „редактирано“, ще попадне в събраните съчинения на Сталин. Неловкостта, лъжливата скромност, чувството на почтеност ще го напуснат много скоро. Още в началото на 1925 г. той вече се съгласява с предложението на В. Молотов за първото значително увековечаване на името му, след което председателят на ЦИК на Съюза на СССР М. Калинин и секретарят на ЦИК А. Енукидзе ще подпишат постановление на Президиума на Централния изпълнителен комитет, в което се казва:

„Преименува се гр. Царицин в гр. Сталинград; Царицинската губерния — в Сталинградска; Царицинският уезд — в Сталинградски; Царицинската община — в Сталинградска и жп гара Царицин — в Сталинград.“[4]

Календарът показва 10 април 1925 г. От смъртта на Ленин е изминало малко повече от година. Това е едно от първите „изпитания на съвестта“, на което Сталин не издържа. Впрочем не изпитва изобщо никакво смущение от „скромното“ си съгласие за масовите преименувания. Хегел, когото той не може да заобича поради безплодните си опити да овладее поне „съдържанието“ на философията му, пише, че съвестта е „процес на вътрешно дефиниране на доброто“[5]. У Сталин онова, което хората наричат съвест, се намира вече на вътрешно заточение. Съвестта му веднъж завинаги е лишена от всякакви шансове.

Още през 1927 г. вестниците ще публикуват „Приветствие до сталинградския вестник «Борба»“, носещо подпис „Й. Сталин“. Скоро това ще стане норма. Много пъти съм се замислял какво ли е изпитвал Сталин, когато е взимал в ръка вестник (например „Правда“ от 3 март 1927 г.), където е напечатано кратко изложение на речта му, произнесена на събранието на сталинските жп работилници. Ти си жив, а с името ти вече са наречени области, градове, райони, предприятия, паркове, вестници, кораби, дворци на културата. Нима това не е домогване към безсмъртие?

Ето къде се крие илюзията, че съдбата има власт над времето! Жив си, но вече безсмъртен! Сталин вече знае, че ще надживее времето си. Но безсмъртието не е още вечност!

… Такъв беше човекът, застанал по волята на обстоятелствата начело на огромната селска страна.

[1] По името на граф Вите (1849–1915 г.) — руски държавник, представител на монополистичната буржоазия, автор на проекта за свикване на Държавната дума (1905 г.), в който се предвиждало участието и на представители на работниците и селяните. — Б.пр. ↑

[2] 50-летие В. И. Ульянова-Ленина. М., 1920, с. 1, 15, 23, 27. 28, 32. ↑

[3] ЦПА ИМЛ, ф.558, оп.I, д.3112. ↑

[4] Собрание Законов и Разпоряжений Рабоче-Крестьянского правительства. М. 1925, с.313. ↑

[5] Гегель. Соч. Т.7, с.150. ↑

СЪДБАТА НА СЕЛЯЧЕСТВОТО

Хърбърт Уелс, изобразил в публицистично-художествения си репортаж Русия „в мъгла“, не преувеличава. Тя му прави „впечатление на невъобразим и непоправим крах“. По необгледните гигантски пространства, по безкрайните равни поля са накацали стотици хиляди села, потъващи с настъпването на нощта във вековна мъгла. Както преди сто, двеста, триста години…

Почти на всички нас корените се губят дълбоко в селото. Когато в паметта ти се мернат слънчевите петна на детството, виждаш, чувстваш, усещаш като наяве мириса на разтопения сняг, червеношийките, накацали на плета, потъмнялата ледена покривка на реката, тънката разкъсана ивичка на Сиянските планини на юг, плазовете на шейните, скрибуцащи по селската улица. И лицата на отдавна отишли си люде…

Предците си знаем не по-далече от дядовците и бабите ни. Опитайте се да назовете името и презимето на вашите прабаби и прадядовци. Почти е сигурно, че няма да можете. Времето ги е отнесло във вечността. Все по-трудно става дори мислено да се пренесе човек в отминалия завинаги свят на детството си. Иска ти се понякога да си представиш всичките си най-близки предци на една дълга родова трапеза. Потъмнелите икони биха видели тогава насядали по пейките селяни. Брадати мужици с ленени ризи и с мазолести длани на вечни работливци, благите и покорни очи на жените им, заприличващи на бабички още на четирийсет години и раждащи често направо на слога; рояк от русокоси дечурлига (а още толкова са измрели, преди да проходят). На трапезата ще седят непременно един-двама старци с Георгиевски кръст на гърдите, минали през турската, японската и германската война. Тези неграмотни хора ги е ръководел общинният морал, тачещ над всичко православието, труда, семейството и отечеството. Може би на трапезата би се озовал и някой грамотен, записал се за „Нива“. Чицовци, стрини, селяни… Днес от тях е останало само онова, което сме запазили в паметта си, а може би и онова селско, което е останало все още у нас — усърдие в работата, пестеливост, доверчивост, готовност да се притечем всички заедно на помощ на съселянина си.

Огромното мнозинство наши съотечественици са живели в този селски свят и до началото на 30-те години, когато се развихря истинска революция, приличаща на кръвопролитна битка, санкционирана отгоре.

Първите жестоки схватки в селото възникват по време на национализирането на помешчишките, царските и манастирските земи. Създадените в средата на 1918 г. „бедняшки комитети“ предприемат настъпление срещу кулаците. Повече от половината земя, принадлежаща на кулаците, е иззета. Конфискувани са машините, добитъкът е разделен между средните и бедните селяни. Кулашкият слой изтънява. Селото става средняшко. Новата икономическа политика му дава възможност да търгува след издължаване на твърдия данък. Още докато Ленин е жив, в края на 1923 г., Съветска Русия продава на други страни около 130 милиона пуда (около 2 130 000 тона) пшеница. Самата мисъл да се купува жито е изглеждала тогава абсурдна, кощунствена… А да се продава — нещо съвсем естествено и като мисъл, и като практика.

През възстановителния период зърнопроизводителността на страната се повишава до известна степен, макар и да е далече под довоенното си равнище. Въпреки че, общо взето, обемът на зърнопроизводството нараства, държавата явно изпитва нужда от жито като стока. Това се обяснява и с ниските изкупни цени, и с липсата на стоки за селото. Производствената кооперация в селото прави само първи стъпки. Поддръжката на бедняшките и средняшките стопанства се осигурява от новата икономическа политика. Макар че, както се и очаквало, НЕП-ът съживява и кулашките стопанства, дава тласък на развитието им. Но те не са опасни за държавата, чиято политическа власт се основава на диктатурата на пролетариата. Тук ще отбележа, че социалистическите идеали не бива да се схващат като синоним на бедност и отказване от богатството. Марксизмът се обявява само против богатството, създадено от експлоатацията на чужд труд. Значителна част от кулачеството създава своите стопанства със собствен труд.

Ленин предвижда, че социалистическите преобразования ще бъдат прокарани най-трудно в селото. Но той вярва в пропагандата, която ще извършат електричеството, тракторите и книгите. Великият прорицател смята, че за да се осигури чрез новата икономическа политика широко участие на селото в кооперацията, „е нужна цяла историческа епоха. Ние ще можем да преминем тази епоха в най-добрия случай за едно-две десетилетия“[1]. В един от последните си трудове Ленин формулира изключителната важност на положението: „Сега сме в правото си да кажем, че обикновеният растеж на кооперацията е идентичен за нас… с растежа на социализма… При условията на пълно коопериране ние бихме стояли и с двата крака на социалистическа почва.“[2] Разбира се, в Лениновия план за коопериране на селското стопанство не са посочени многото подробности, етапи и особености на реализирането му. Пък и през 1923 г. е било невъзможно това да се направи.

Намалението на данъчното облагане помага средняците и кулаците да увеличат излишъка си от селскостопански продукти и преди всичко от жито. Като цяло нараства покупателната способност на селячеството. Но едновременно с това в страната се усилва стоковият глад. Обяснимо е защо селяните не бързат да продават житото си; нужни са им не книжни пари, а машини и други промишлени стоки, а те са много скъпи. Възникват трудности в снабдяването на градовете. Пред прага на 1927 г. започва да се промъква житната криза. Кулаците, пък и средняците задържат зърното, чакат по-изгодни цени, чакат нужните им стоки.

Опозицията се опитва да използва за своите цели нарастващите трудности в отношенията между държавата и селячеството. Така например Каменев в изказването си на XV партиен конгрес обвинява ръководството в подценяване на капиталистическите елементи в селото и всъщност призовава към по-твърд курс спрямо кулака. Представителите на опозицията и преди това предлагат да бъдат иззети насилствено от кулака и средняка 150–200 милиона пуда зърно, недостигащи за нормално снабдяване на града. След като обсъждат доклада, който Сталин смятал да изнесе пред конгреса, членовете на Политбюро проявяват достатъчно мъдрост и не приемат да се тръгне по тоя път. В политическия доклад пред конгреса Сталин недвусмислено заявява: „Не са прави ония другари, които мислят, че може и е нужно да се свърши с кулака по пътя на административните мерки, с помощта на ГПУ: казвам, удрям печата и точка. Този начин е лесен, но съвсем не е действен. Спрямо кулака трябва да се взимат мерки по икономически път. И на основата на съветската законност. А съветската законност не е празна фраза.“[3] Кой няма да се съгласи днес с такива изводи? Нима не са верни тия думи? И ги казва не друг, а Сталин!

Но думите на Сталин често се разминават с делата му. Пък и не само това. Той чисто и просто не познава селото. През целия си живот фактически само веднъж посещава селски райони. Това става през 1928 г. по време на пътуването му за Сибир във връзка с държавните зърнодоставки. Оттогава и до края на дните си Сталин не е стъпвал в село. Кабинетните му познания за селското стопанство се проявяват по-късно и се изразяват във взимането на цял ред еднолични, дълбоко погрешни решения, оставили след себе си тежки и трайни последици.

На XV конгрес, който поема курс към колективизиране на селското стопанство, се внасят разумни предложения за отстраняване на трудностите с житото в страната. В изказването на А. И. Микоян се посочва, че стоковата продукция се застоява в градовете и не отива в селото, където търсенето е огромно. „За да се постигне сериозен прелом в хода на зърнодоставките, нужен е решителен поврат. Този прелом трябва да се изрази в прехвърлянето на стоките от градовете в селото дори за сметка на временно (за няколко месеца) оголване на градските пазари с цел да получим жито от селяните. Ако не извършим този поврат, ще срещнем изключителни трудности, които ще се отразят на цялото ни стопанство.“[4]

Можело да се предположи, че за укрепването на съюза между работническата класа и селячеството и за решаването на насъщните проблеми на селото тежестта ще легне не само върху политическите, но и върху икономическите средства. Такъв е и кооперативният план на Ленин. Той смятал, че именно строят на „цивилизованите кооператори“ ще позволи максимално да се съчетаят личният и общественият интерес. А нали това е най-трудното в социалистическите преобразования! Главното е да не се използват само командни, силови, директивни методи, а непременно да се държи сметка за икономическите закони, умело да се прилагат икономически лостове при реализирането на свръхважната, историческа по значението си програма за коопериране на селячеството.

В доклада за работата на партията в селото, изнесен от секретаря на ЦК на ВКП(б) по работата в селото В. М. Молотов, се правят, общо взето, верни изводи. Подчертава се, че „развитието на индивидуалното стопанство по пътя към социализма е процес, бавен, процес продължителен. Нужни са много и много години, за да се премине от индивидуалното към общественото (колективното) стопанство“. Отбелязва се също, че в този процес е недопустимо насилието. „Оня — продължава Молотов, — който ни предлага сега тази политика на принудителен заем, на принудително изземване на 150–200 милиона пуда зърно, макар и само от десет процента селски стопанства, тоест не само от кулашкия, но и от част от средняшкия слой на селото, то, с колкото и добро желание да е проникнато това предложение, той е враг на работниците и селяните, враг е на съюза между работниците и селяните…“ След тези думи на докладчика Сталин отсича на висок глас: „Правилно!“

И докато се чете докладът, още на няколко пъти насърчава Молотов с такива възгласи.[5]

По всичко изглежда, че ще се тръгне по изработената от конгреса линия на широко използване на икономическите методи в кооперирането, на спазване на доброволността и последователността. В резолюцията по доклада на Молотов ясно се казва, че опитът потвърждава „изцяло и напълно правилността на кооперативния план на Ленин, в съгласие с който именно чрез кооперирането социалистическата индустрия ще води дребното селско стопанство по пътя към социализма…“[6] Нещо повече, на конгреса решително са осъдени опитите да се натрапят командни методи в решаването на селския въпрос.

Толкова по-странно изглежда решението на Сталин и на Молотов да бъде форсиран процесът не само на кооперирането, но и на колективизацията на селото. Наскоро след XV конгрес Сталин все по-често започва да изказва мнения за необходимостта от „пришпорване на темповете“ на индустриализацията и колективизацията. На него много му харесва статията на бъдещия академик С. Г. Струмилин, в която се формулира кредото на „директивната“ икономика: нашата задача не е да изучаваме икономиката, а да я прекрояваме; не ни връзват ръцете никакви закони; няма такива крепости, които болшевиките не биха могли да превземат; въпроса за темповете решават хората…[7] Сталин многократно цитира, използва допадащите му фрази, убеждава с тях слушателите и читателите си. Те най-точно отразяват собствените му намерения. Фактически започва бърз поврат към извънредните мерки. А това означава и настъпление срещу новата икономическа политика — пазарния модел на социализма.

В края на декември 1927 г. (веднага след XV конгрес) и през януари 1928 г. към губерниите тръгват подписани от Сталин страшни директиви, изискващи да се засили натискът върху кулака, да се започне пряка работа по колективизацията. Възможно е това решение да се е обяснявало с трудностите поради недостига на жито. Но опитът да се реши продоволственият проблем по пътя на изкуственото форсиране на обобществяването е голямо отстъпление от Лениновия кооперативен план.

Мисля си, че грандиозността на социалната революция в селото, която Сталин решава да форсира, трябва да е привлякла на негова страна мнозинството в партията. Радикалните, левичарските настроения и след революцията продължават да държат здраво в плен повечето комунисти; на всички им се иска с един удар да бъдат решени вековни проблеми, за които е нужен умерен и спокоен подход.

По природа Сталин е твърде предпазлив човек. И въпреки това след мъчителни размисли решава да рискува — повсеместна колективизация на милионите селски стопанства, макар да знае, че масата от полуграмотни селяни още не е готова за нея. Утопично-догматичният възглед на Сталин за селския проблем се изразява по същество в намерението му да превърне селския производител в безмозъчно „винтче“ от аграрната машина. За това е нужно селянинът да се откъсне от средствата за производство и от разпределянето на продукта. Всъщност Сталин решава да промени социалния статус на селянина като свободен производител — да го направи безправен работник. За тая цел се налага да превърне извънредните мерки в „обикновени“ житейски норми. Юлският пленум на Централния комитет (1928 г.) поддържа Сталин. Партията се съгласява насилието, да бъде издигнато в система…

На мястото на икономическите закони идват командно-икономическите, които „убиват“ постепенно новата икономическа политика, материалната заинтересованост на селяните, предприемчивостта и усърдието в работата им. Някои от изпадналите в немилост леви, приближили се в миналото до Троцки, също посрещат с одобрение „решителните мерки“ в селото, поддържат действията на Сталин. Пятаков, Крестински, Антонов-Овсеенко, Радек, Преображенски и други заявяват, че се разкайват, и отново са приети в партията. Пятаков става председател на Държавната банка, а след това заместник на народния комисар на тежката промишленост. Но и той, и съмишлениците му през 37-а година изпиват до дъно горчивата чаша. Сталин на никого не прощава предишното му „волнодумство“.

С първия петгодишен план се предвижда за петте години да бъдат кооперирани до 85% от селските стопанства, а от тях до 20% под формата на колхози. Но под натиск отгоре в Украйна, Северен Кавказ, Долна и Средна Волга се вземат решения тези срокове да се съкратят на една година. Курсът на широко прилагане на насилие спрямо кулака и изобщо по въпроса за колективизирането означава фактически край на новата икономическа политика. Ето как осъществява това самият Сталин.

През януари 1928 г. пристига в Сибир и в своите изказвалия на съвещания с партийния и стопанския актив навсякъде поставя особен акцент върху засилването на натиска спрямо кулака. Пътуването му прилича на обиколка на командващ в подчинените му гарнизони. След като пристигне в поредния пункт, Сталин извиква местните партийни и административни ръководители, изслушва ги набърже и при всички случаи прави следния извод: „Лошо работите! Клатите си краката и глезите кулака. Я попрегледайте няма ли и между вас кулашки агенти… Това безобразие повече няма да търпим!“

След като хубавичко ги насапунисва и му попремине ядът, започва с конкретните препоръки: „Надникнете в кулашките дворове — хамбарите и плевните им са пълни с жито, жито има и под навесите им, понеже няма вече къде другаде да го трупат. В кулашките стопанства има зърнени излишъци по 50–60 хиляди пуда във всяко стопанство…“

И накрая завършва с едни и същи думи.

„Предлагам:

а) да се поиска от кулаците незабавно да предадат всичките си излишъци от зърно по държавни цени;

б) ако кулаците откажат да се подчинят на закона, да бъдат привлечени към съдебна отговорност по член 107 от Наказателния кодекс на РСФСР и зърнените им излишъци да се конфискуват в полза на държавата, като 25% от конфискуваното зърно се разпредели между бедните селяни и малоимотните средняци…

Нужно е неотстъпно да се обединяват индивидуалните селски стопанства, тези най-малки стокови стопанства, в колективни стопанства, в колхози…“[8]

Този насилствен начин е широко разпространяван и поощряван. Теоретичното и политическото аргументиране на лозунга „За яростни темпове на колективизацията!“, издигнат от някои ревностни администратори, се съдържа в статията на Сталин „Година на велик прелом“. Някои промени в настроенията, в общественото съзнание на хората в полза на кооперацията (не непременно на колхозите — те са само една от формите й) са възприети от генералния секретар като повсеместна готовност на средняка да влезе в колхоза. Следват нови категорични директиви и указания…

Една седмица след 50-ата си годишнина Сталин се изказва на конференцията на аграрниците марксисти. Речта му е знаменателна с това, че още преди да излезе постановлението на Централния комитет, той обявява: „От политиката на ограничаване на експлоататорските тенденции у кулачеството ние преминахме към политика на ликвидирането на кулачеството като класа.“[9] Гибелно решение! Ще засегне по най-трагичен начин съдбите на милиони хора…

В общественото съзнание 1937 г. изпъква като апогей на насилието и беззаконието в нашата страна. Засегнат е в значителна степен интелектуалният слой на обществото и затова не е чудно, че толкова много се пише за нея, че този период е превърнат в епицентър на общественото внимание. В края на 20-те и началото на 30-те години „желязната пета“ изпомачква значително повече хора, измежду които може да е имало и доста недоброжелателно настроени, но неизмеримо повече са невинните средняци, причислени към кулаците, и проявилите просто опърничавост селяни и членове на семействата им. Историците започнаха да си изясняват в подробности този процес. Кооперирането на дребните стопанства може да е било историческа необходимост. Но било ли е необходимо масовото насилие в този икономически поврат? Без никакъв страх да изпадна в грешка, мога да кажа: не, не е било необходимо. Процесът на кооперирането е трябвало да бъде доброволен процес.

За облекчаване на разкулачването по настояване на Сталин е съставен документ, „очертаващ параметрите“ на кулака: годишен доход на човек, по-голям от 300 рубли (но не по-малък от хиляда и петстотин на семейство), търгуване, даване под наем на инвентар, машини, помещения; притежаване на мелница, маслобойна и т.н. Само един от тези показатели прави от всеки селянин кулак. Както се вижда, прилаган е не социалният критерий, а имущественият, което освен всичко друго е недостатъчно за определяне на класата. Фактически създават се широки възможности за разкулачване на най-различни социални елементи.

Насилието тържествува. Мнозинството от селяните преживяват най-тежкия удар от началото на века. Пострадват най-работните, най-сръчните, най-пестеливите, най-предприемчивите. Разбира се, сред тях има и мнозина, които се отнасят с голямо подозрение към новата власт. Но Сталин и помощниците му причисляват всички без никаква разлика към враговете на социализма, които трябва да бъдат „обезвредени“.

До януари 1930 г. специална комисия подготвя проект за постановление на ЦК „Относно темпа на колективизацията и мерките на държавата за подпомагане на колхозното строителство“. Сроковете, предложени от комисията, Сталин съкращава двойно (собственоръчно!). Без никаква научна обосновка, без да си изясни положителните и отрицателните фактори, генералният секретар упорито изисква: по-бързо, по-бързо, по-бързо! Обобщени донесения, доклади, петминутки в губерниите, в общините. Рояци от пълномощници. Едни само обещават: „Трактори, газ, сол, кибрит, сапун — всичко ще има, колкото по-бързо се запишете в колхоза!“ Други действат по-решително: „Който не ще в колхоза, той е враг на съветската власт!“ Разпалени страсти, конфликти, кланета, убийства на партийни функционери, на колхозни активисти, многобройни тъжби до Москва, пратеници за правда… Такава е външната страна на драматичните, а по-късно и на трагичните събития, които преживява селячеството. Обективната потребност от коопериране, която започва постепенно да се материализира в различни доброволни форми, изведнъж получава „подкрепа“ от цяла система твърди административни, политически и правни мерки.

Злоупотребите стават нещо обикновено. В руския език влиза думата „разкулачване“. Под удара и попадат над един милион селски стопанства (не само кулашки). Според някои пресмятания до започването на масовата колективизация в страната в общата маса селски стопанства има не повече от три процента кулаци, тоест около 900 хиляди. Стотици и стотици хиляди семейства (в пълен състав), след като са иззети от тях всички средства за производство, ценностите и недвижимите им имоти, са изселени в далечни места. Едва ли някога ще бъде установена точната цифра на хората, пометени от тази буря на беззаконието. Вместо да бъдат взети икономически мерки за ограничаване влиянието на кулака в селото, използвани са най-безмилостни средства за ликвидирането на тези хора. Според някои данни през 1929 г. в Сибир и на Север са изпратени над 150 хиляди кулашки семейства, през 1930 г. — 240 хиляди, през 1931 г. — над 285 хиляди. Но нали разкулачване има и през 1928 г., и след 1931 г.… Според моите пресмятания на разкулачване са били подложени 8,5–9 милиона мъже, жени, стари хора и деца, по-голямата част от които напускат родните си места, оставяйки там гробовете на предците си, бащиното си огнище, цялата си скромна, примитивна покъщнина… Мнозина са разстреляни за оказване на съпротива, не са малко и загиналите по пътищата към Сибир и Севера. На много места са разкулачвани и средняци, подхванати от инерцията на социалното насилие, а понякога и от материалната заинтересованост на насилниците. По моите пресмятания общо около 6-8% от селските стопанства са повлечени в една или друга форма от водовъртежа на разкулачването.

Разбира се, стотици хиляди кулашки стопанства не посрещат с наведени глави този процес. Трябвало е, мисля си, да се приложат разумни административни методи спрямо ония кулаци, които са водели открита антисъветска борба. А и нали по-голямата част от кулашките стопанства би могла да бъде приобщена към процеса на обобществяването, на кооперирането по пътя на диференцираното облагане, по пътя на държавните поръчки и на поемане на определени задължения. Това не се прави. Пренебрегването на самата възможност за привличане на кулака към общия процес го поставя пред трагичния избор: да се бори или да чака тежкия си жребий — разкулачване и заточение. Припряното и безпощадно решаване на въпросите, засегнали милиони хора, завършва с трагедия.

Вероятно ще е интересно във връзка с въпроса за кулаците да приведа една извадка от разговора на Сталин с Чърчил на 14 август 1942 г. Преговорите завършват. Сталин кани английския премиер на вечеря в кремълското си жилище. По време на дългия разговор, воден на трапезата, присъстват Молотов и преводачът. В мемоарите на Чърчил това е представено така:

Премиерът пита Сталин:

„На вас лично също така тежко ли се отразява бремето на сегашната война, както проведената от вас политика на колективизация?“

Тази тема, пише Чърчил, веднага оживила Сталин.

„Политиката на колективизация беше за нас страшна борба“ — отговорил Сталин.

„И аз мислех, че е била тежка за вас. Та нали сте имали работа не с няколко десетки хиляди аристократи или едри помешчици, а с милиони дребни собственици…“

„С десет милиона — рече Сталин и вдигна двете ръце. — Това беше нещо страшно, продължи четири години. За да се отърве от периодичен глад, на Русия беше необходимо да оре земята си с трактори. Ние бяхме принудени да пристъпим към това. Много селяни се съгласиха да тръгнат с нас. На някои от ония, които упорстваха, дадохме земя на Север за индивидуална обработка. Но основната им част (имат се предвид кулаците — б.а.) беше твърде непопулярна и бе унищожена от самите ратаи…“[10]

Запазвам изразите на Чърчил: „аристократи“, „помешчици“, „популярност“ и т.н. Известно е, че с благословията на Чърчил цифрата десет милиона тръгва да се разхожда по страниците на пресата. Според моите данни пострадалите са по-малко от десет милиона, макар, разбира се, това в никакъв случай да не намалява размера на тази страшна човешка трагедия. Такъв е първият масов кървав терор, раздухан от Сталин в собствената му страна.

Годините на колективизацията ознаменуват всъщност критичния прелом в съдбините на селячеството с дълбоки и трайни социални последици. Изпуснати са историческите шансове за доброволно коопериране и за неповско пазарно развитие. Извънредните, силовите методи стават определящи във формиралата се система, която все повече и повече се отдалечава от Лениновия идеал.

А колективизацията продължава. Десетки хиляди писма, адресирани до Сталин, са изпълнени с оплаквания, болка, недоумение, страх и ненавист. Пуснатата в ход машина на беззаконието продължава да мели човешки съдби. Най-сетне едва на 2 март 1930 г. Сталин, до когото положително достига размахът на моралния протест и социалната съпротива на селячеството, публикува в „Правда“ известната си статия „Главозамайване от успехите“. Като зловеща ода, посветена на социалното насилие, се чете днес второто новоредие на статията: „Факт е, че към 20 февруари т.г. са колективизирани вече 50% от селските стопанства в СССР. Това значи, че ние сме преизпълнили (подчертано от авт.) петгодишния план за колективизацията към 20 февруари 1930 г. повече от два пъти.“

Проценти, цифри от плана, двойното му „преизпълнение“… Нима Сталин никога не се е замислял, че зад всички тези (и зад много други) цифри стоят човешки съдби?! Защото други данни той не дава: колко са изселените, разкулачените, унищожените, загиналите… Свикнали сме да чуваме, че е било невъзможно това гигантско преобразование да премине безболезнено, гладко, без грешки. Та нали колективизацията е засегнала почти четири пети от цялото население на нашата държава! Но кой е дал право на Сталин да отнеме от обикновения човек свободата му на избор и вместо него той да решава всичко?! А нали Ленин предупреждава: „Не бива да се командва!“ Забравени са и собствените изявления и уверения на Сталин: „За кулака трябва да се вземат мерки от икономически характер и въз основа на съветската законност!“ Накратко казано, за Сталин става нещо обикновено да превръща във фикция всяко решение, извод и положение, ако в един или друг момент те спъват плановете му.

В статията му се прави едностранчив извод (все едно че по този въпрос е проведен референдум в страната), че нито задружната работа по съвместната обработка на земята, нито комуната отговарят сега на изискванията за социалистическо преобразуване на селото. Само колхозите! Ето, тази форма на селскостопанска задруга е единствено приемливата, решава „едрият земевладелец“ Сталин, който никога повече няма да стъпи в селото. После той „изучава селското стопанство — както заявява Н. С. Хрушчов на XX конгрес — само по филмите“. Това, разбира се, не е така, но е трудно да си представим ръководител, който може да преценява всеки проблем само от кабинета си. Най-печалното, което характеризира Сталин цялостно, е, че никога не признава грешките си. И тук, в статията, виновници за „крайностите“, „главозамайването от успехите“, „чиновническото декретиране“, както се оказва, са хората долу: в губерниите, в общините, в трудовите колективи. Естествено, самият той ни най-малко не е виновен за многобройните извращения, прекалености и беззакония. А преките му указания, директивите, контролните цифри, съревнованието по „обхващането“ и т.н.? Както винаги, всички тия въпроси генералният секретар изнася „зад скоби“.

След „Главозамайване от успехите“ към Сталин руква нов поток от писма на селяни. И той се вижда принуден да разясни позицията на партията по въпроса за колективизацията, понякога дискредитирайки волно или неволно със своите обобщения самата идея за преустройство на селското стопанство по пътя на постепенното коопериране. В отговор на колхозници генералният секретар пише: „Някои мислят, че статията «Главозамайване от успехите» е резултат от личния почин на Сталин. Това, разбира се, са глупости. Тя беше дълбокото разузнаване на ЦК… (подчертано от авт.). Трудно е да се спре навреме лудешкият им бяг и да се вкарат в правилния път хора, които се носят презглава към пропастта…“[11]

За отбелязване е, че когато засяга социални, икономически, културни и духовни въпроси, Сталин предпочита да употребява военни термини — „разузнаване“, „фронт“, „настъпление“, „отстъпление“, „прегрупиране на силите“, „заздравяване на тиловете“, „привличане на резерви“, „пълно ликвидиране на врага“… Става дума, разбира се, и за „ликвидиране на кулачеството като класа“. И заедно с това — наперена образност, признание, че масите „се носят презглава към пропастта“. Опитвайки се да резюмира разбирането си за същината и методите за преобразуване на селото, на конференцията на аграрниците марксисти през декември 1929 г. Сталин заявява, че за да тръгне дребнособственическото село след социалистическия град, е нужно „да се въвеждат в селото едри социалистически стопанства под формата на совхози и колхози“[12]. Фактически тези негови думи са команда за ликвидирането на цяла социална група селяни без обсъждане от пленум на Централния комитет, без дълбока обосновка на всички последици. Тук му е мястото да кажа, че десет години по-късно за тази „аграрна“ реч на Сталин в редакционна статия на „Болшевик“ ще бъде написано:

„Болшевишката партия под ръководството на другаря Сталин даде изумителен образец за решаване на селския въпрос… Триумф на Сталиновата програма за социалистическо преобразуване на селското стопанство е повсеместната пълна колективизация и на тази основа ликвидирането на кулачеството като класа. Тази бойка програма за преобразуване на селското стопанство на социалистическа основа другарят Сталин е изложил в документ с огромна теоретична сила, в речта си на конференцията на аграрниците марксисти…“[13]

В резултат от работата на специалната комисия на Политбюро под председателството на Молотов през януари 1930 г. по настояване на Сталин излиза постановлението „За мерките по ликвидиране на кулашките стопанства в районите на пълна колективизация“. Тази партийна директива засилва напрежението в селото, тъй като в съответствие с постановлението пътят на кулаците към колхозите е затворен. Положението на, тази част от селячеството става трагично и безизходно. Спрямо кулаците се вземат най-строги мерки — пълна конфискация, на имуществото и изпращане на експроприираното семейство в отдалечени райони. Засилва се съответно и съпротивата на кулачеството против съветската власт, достигайки понякога; голям размах. Противоправните действия спрямо заможната част от селячеството пораждат в отговор вълни от протест, бандитизъм, въоръжени акции против властите.

„Въвеждането“ на колективната форма в селското стопанство е съпроводено със заплахи, всяване на страх, репресии, обещания. А нали Октомври създава трайни обективни предпоставки за реализиране на Лениновия кооперативен план — селяните получават земя, стават пълноправни съюзници на работническата класа, сложен е край на експлоатирането им. Нали новата, съветската власт става и тяхна власт, власт на селяните? Но сега методите на принуда, насилие, администриране, които навремето си проповядва Троцки, Сталин започва да прилага в максимален размер. Зърнопроизводството веднага „забуксува“. След него — и животновъдството. И най-главното: „съсечена“ е предприемчивостта на селянина; производителността на труда на колхозите става по-малка, отколкото в индивидуалното стопанство. Последиците са изключително тежки. В много райони започва масово клане на добитъка — в сравнение с 1928 г. броят му през 1933 г. е два-три пъти по-малък. За да се попречи на селяните да осоляват месото, продажбата на сол рязко се ограничава. Намаляват посевните площи…

Стотици хиляди семейства са откъснат и от родните им места и лишени от покрив.

На Сталин докладват какво става в селото. Генералният секретар би могъл да се вслуша в съобщенията и информациите, но сантименталностите му са непознати. Струните на чувствата му са дотолкова дълбоко скрити, че надали може да ги докосне нещо. Той вярва, че така трябва.

Сигурно в някой от ония дни, в някоя рядка минута, когато почти престава да вярва, че изборът му е правилен, той си спомня думите на стария бунтар Бакунин, към когото нейде дълбоко в душата си изпитва уважение: „Волята е всемогъща; за нея няма нищо невъзможно.“ Сталин знае, че в речите, статиите и стиховете името му често е олицетворявано преди всичко със стоманена воля, непреклонен характер и твърда ръка. Той наистина поставя волята у човека над всички „интелигентски“ добродетели. За него голямата цел винаги оправдава средствата за постигането й, каквито и да са те. Смята, че селяните просто не разбират какво предстои и какво им се предлага. Генералният секретар и не помисля, че програмата, която тъй силно форсира, често се превръща в „кошмарна стока“. Ония, които се обявяват против нея, му се струват не само неразсъдливи, но преди всичко лоши политици, неспособни да съзрат всичките предимства на форсираното настъпление в селото. А че щяло „да се настъпва“ против човека с домашна риза на гърбината, често пъти с ликови цървули на краката, неграмотен, със свои грижи и обичаи, с пъпна връв, вързана за нивицата — това никак не го вълнува. Мужикът е средство за постигане на големи цели. А целта е над всичко друго.

През цялото това време, особено от началото на 1928 г. (обиколката на Сталин из Сибир от 14 януари до 6 февруари), в Политбюро се води скрита борба. На курса на Сталин отначало предпазливо, а после все по-настойчиво противодейства Бухарин, поддържат го Риков и Томски. Те не образуват някаква групировка на „десните“, както скоро ще я нарекат. Просто застъпват по свой възглед и убеждение по-умерен, по-благоразумен подход към селския въпрос. Отнасят се по-спокойно към така наречения „Шахтински процес“[14], който дава основание на Сталин да постави ребром въпроса за „най-бърза подмяна и контрол“ на специалистите, завещани на страната от стария строй.

В изказванията на Сталин и Бухарин, без да се споменават имена, започва да се мярка взаимна критика (на „езоповски език“). Например на 28 май 1928 г. Сталин се изказва в Института за червена професура[15], където предложеният там неотдавна и станал единственият академик сред върховните ръководители Бухарин се ползва с особено голяма популярност. Генералният секретар пожелава именно там да подложи под съмнение позицията на Бухарин, като го изкара „защитник на кулачеството“ при решаването на селския въпрос и житния проблем. В голямата си реч, за която най-усърдно се готви, допуска няколко прикрити обвинения против Бухарин. Но всички разбират към кого са отправени.

„Има хора — чете Сталин, — които виждат изход от положението във връщане към кулашкото стопанство, в развитието и разгръщането на кулашкото стопанство… Тези хора мислят, че съветската власт може да се опре едновременно на две противоположни класи — на класата на кулаците и на класата на работниците…“

И по-нататък:

„По някой път противопоставят колхозното движение на кооперативното движение, смятайки, както изглежда, че колхозите са едно, а кооперацията — друго. Това е неправилно, разбира се. Някои стигат дори дотам, че противопоставят колхозите на Лениновия кооперативен план. Не ще и дума, че такова едно противопоставяне няма нищо общо с истината.“[16]

Бухарин по-добре от всички други разбира защо Сталин форсира колхозното строителство. От колективното стопанство по-лесно се изземва житото. И в това отношение той е на прав път — включено в командната система, аграрното производство по-лесно може да бъде накарано да се върне фактически към практиката на „военния комунизъм“. Ето няколко цифри. През 1928 г. (началото на колективизацията) при общ добив на зърно 4,5 милиарда пуда селяните са продали на държавата 680 милиона пуда. През 1932 г. (общ добив 4,3 милиарда пуда) държавата получава вече 1,3 милиарда пуда. При горе-долу еднакъв общ зърнодобив държавата успява да удвои стоковото количество жито, получено от селяните. Но на каква цена!

В Северен Кавказ, в Украйна, в Поволжието (средното и долното течение на Волга) и в други райони на страната настъпва жесток глад. Днес не разполагаме с достоверни данни за неговите жертви. Но е ясно едно: броят им е много голям. Може би само малко по-малък, отколкото по време на разкулачването. Това също влиза в цената на „аграрната революция“ на генералния секретар.

Гладът е предизвикан не само от сушата, обхванала главните селскостопански райони, но и от дезорганизирането на селското стопанство в хода на колективизацията, от насилственото изземване на селскостопанската продукция и накрая от неравновесието в народното стопанство като цяло. Всяка година градското население нараства с 2–2,5 милиона; нараства и броят на консуматорите. Поради ниските изкупни цени ясно е, че на колхозното селячество никак не му е до задоволяване на страната с жито. Още с първите стъпки на колхозното производство от принципа на материалната заинтересованост на селянина не остава и следа. На това отгоре държавата продължава да изнася жито… За купуването на машини, съоръжения и техника от чужбина е нужна валута. И Сталин припира, настоява. Указанията му, естествено, се изпълняват. В много райони, особено в Украйна, въпреки глада житото се измъква до зърно. Цената на индустриализацията е горчива, трагично горчива. Индустриализацията е резултат не само от всеотдайния труд на работническата класа, но и от понесените от селячеството неизброими жертви.

Гладът тласка хората към кражба на жито. По инициатива на Сталин на 7 август 1932 г. е издаден Закон за опазване на социалистическата собственост. Когато го редактира, генералният секретар собственоръчно вмъква: „Посягащите на обществена собственост трябва да бъдат третирани като врагове на народа…“[17] За присвояване на колхозно имущество се предвижда разстрел или 10 години в лагер. Законът за „шепата житце“, както го наричат на село, безжалостно преследва хиляди гладуващи. Сталин изисква да бъде най-строго прилаган и още до началото на 1933 г. са осъдени над 50 хиляди души.

По негово нареждане за глада в страната не се говори, а той обхваща райони с общ брой на населението 25–30 милиона души. Особено тежки са последствията в Украйна и в Поволжието. Земята ражда малко, но въпреки това държавните наряди за жито и за друга продукция не са намалени. Нещо повече, още неизправилите се на крака нови колективни стопанства получават увеличени наряди за предаване жито на държавата. Неизпълнението им е таксувано като саботаж, „подкопаване на партийната политика в селото“. Смут обхваща хиляди села. Пасивната съпротива на селяните намира израз в различни форми, включително и в неизлизане на работа.

Гладът и безправието довеждат до това, че колхозите започват да вършат различни нарушения, за да осигурят поне нещичко за гладуващите. За тези явления се съобщава приблизително по следния начин. В един от вестниците се посочва, че „от районите на Северен Кавказ идват съобщения за користни, кулашки тенденции, проявявани от отделни колхози и совхози в зърнодоставките. В Хутонския колхоз, въпреки че планът не е изпълнен с 1000 центнера (100 тона — б.пр.), управата наредила да се овършее жито за раздаване на колхозниците“.

В речта си на Първия общосъюзен конгрес на колхозниците ударници през февруари 1933 г. Сталин дума не обелва за глада, а само споменава с глух глас за „трудности и лишения“ в селото. Главната задача, която генералният секретар поставя пред колхозниците, е повече от ясна: „От вас се иска само едно — да се трудите честно, да разпределяте колхозните приходи според труда, да пазите колхозния имот, да пазите тракторите и машините, да се грижите добре за конете, да изпълнявате определените ви от вашата работническо-селска държава наряди, да укрепвате колхозите и да изхвърляте от тях вмъкналите се там кулаци и техните помагачи.“[18] А за подпомагане на бедстващите — нито дума.

Социализмът се насажда в селото с насилие. Такъв е методът на Сталин. Мощта на държавата се изгражда за сметка на свободата. Разбира се, житото е нужно за купуване на индустриални съоръжения от чужбина, за подобряване на снабдяването в бързо разрастващите се градове, за създаване на държавни резерви. Но не е трябвало да се прилагат толкова крайни мерки. Занапред командно-директивните методи окончателно ще изместят икономическите. Унищожаван е не само кулакът, но се изтиква и частникът изобщо. И всичко това се постига със сила. На съвещание в Централния комитет през 1934 г. Сталин заявява недвусмислено: „Трябва да създадем такова положение, при което индивидуалният собственик в смисъл на притежател на самостоятелно лично стопанство да живее по-зле, да има по-малки възможности от колхозника… Трябва да засилим данъчното пресиране…“[19]

И данъчната преса започва да притиска все по-силно не само „индивидуалните собственици“, но и колхозите, като ги превръща от стопани на своята земя в някакво безправно съсловие… Формира се нов тип селянин, отчужден от земята и от резултата на труда си. Хората загубват правото да разполагат със себе си. Недоумението и объркването ще отстъпят място на равнодушието. Но това ще стане по-късно. Именно от това се страхува много и Бухарин.

Изопачавайки до неузнаваемост позицията на Бухарин, изкарвайки го „защитник на кулака“ и човек, който не разбира същината на Лениновия кооперативен план, Сталин тогава, в Института за червена професура, за пръв път изнася „пред хората“ разногласията си с Бухарин.

На свой ред в публичните си изказвания Бухарин, без да споменава имена, говори, че в икономиката е недопустимо администрирането. Главният теоретик на Политбюро непрекъснато прокарва мисълта, че без процъфтяващо селско стопанство е невъзможен успехът на програмата за индустриализация; натискът, реквизициите и насилието в колхозното строителство са недопустими. В началото на 1928 г. изходът от борбата е още неясен. На първо време безрезервно поддържат Сталин само Молотов и Ворошилов, а Бухарин — Риков и Томски. Куйбишев, Калинин, Микоян и Рудзутак се колебаят, стремят се да примирят двамата най-влиятелни членове на Политбюро. Фактически от това „центристко“ ядро е зависело тогава чия линия ще надделее — на Сталин или на Бухарин. Но както винаги, Сталин се оказва по-изкусен и по-опитен в процедурните, задкулисните машинации. В резултат на априлския, юлския, а после и на ноемврийския пленум ЦК и ЦКК на ВКП(б) заемат твърдо отрицателна позиция по отношение на алтернативата, предлагана от Бухарин по селския въпрос.

Сталин не само „подмушва“ преобразованията, той разрушава със сила всичко старо. Не може да не е разбирал, че курсът му към обобществяване на селското стопанство води всъщност към възраждането на принципите на „военния комунизъм“. Твърдият данък е заменен със задължителни наряди, с предаване, а не с продаване на житото. И това ще трае дълго, десетилетия наред.

А Бухарин предлага еволюционен път на преобразуване на селото, по който кооперацията, обобщественият сектор ще изтласква постепенно индивидуалното стопанство икономически, със силата на примера. Но не във всичко е прав, особено в определянето на историческите перспективи за преобразуване на селото и темповете на преобразованията, които биха разтегнали процеса за дълги години. Историята не бе отредила толкова много време на страната ни. И все пак борбата на Бухарин против триумфа на злата сила, използвана срещу милиони граждани на съветската държава — срещу селяните, — е оправдана и от морални, и от политически съображения.

Но Сталин не поддържа идеите на Бухарин. И ето до какво доведе това! Пак ще повторя: несъмнено в преустройството на селото е могло да бъдат избегнати терорът и трагедиите, които не само не отстъпват, но в много отношения — преди всичко по мащабите на насилието и последиците си — надминават репресиите през 1937–1938 г. Не ще и дума, че и в двата случая насилието е дълбоко престъпно. Но успялата операция по „ликвидиране на кулачеството като класа“ вдъхва увереност у Сталин. Той усеща диктаторските си възможности и не се поколебава да ликвидира окончателно всички, които му се противопоставят тогава или биха могли да му се противопоставят и в бъдеще.

Много от елементите в плана на Бухарин са рационални — например по-нататъшното реализиране на новата икономическа политика в единство с доброволното коопериране на селското стопанство.

И още нещо. Последиците от колективизацията, предприета от Сталин, тегнат вече много десетилетия наред въпреки безбройните реформи, постановления и решения, с които се цели да се подобри положението в селското стопанство.

Да, с насилствената „аграрна революция“ Сталин обрече селското стопанство на застой за няколко десетилетия. Кървавият експеримент, който струва живота на милиони хора, не донесе облекчение на положението в страната. Всъщност в селото за дълги години се установи практиката на „военния комунизъм“, макар за това никога да не се е говорело. На многобройните съвещания Сталин само украсява победите на колхозния строй. Фактическото одържавяване, безвъзмездното изземване на житото стават закон. Свободната търговия бързо замира: в колхозите не остава жито за продан. А Сталин продължава и продължава да търси методи за усилване на командното управление на селото, на уплашеното село… Колко пленуми на Централния комитет са свикани, колко решения за коренното подобряване на нещата в селското стопанство са взимани! Положението неизменно се влошавало. Все повече се засилвало отчуждението на колхозника от земята, от средствата за производство, от разпределението и управлението. В селото се настаняват страхът и равнодушието. Колхозите са под пълното командване на държавата, никой дори не си спомня за тяхната кооперативна същина. Първа жертва на Сталиновото цезарство е селячеството.

Така „умира“ новата икономическа политика. Така се прекъсва умерената линия в ръководството на Политбюро. Така се слага началото на фактическото отмиране за дълги години на колективното ръководство в партията. Така възтържествува съкровеният стремеж на Сталин да решава еднолично всички въпроси.

Огромната привлекателност на родения от Октомври социализъм започва да намалява. И до ден-днешен недоброжелателите на социализма, когато искат да нанесат по-болезнен удар, започват да се ровят из нашите проблеми в селото. Нищо не можем да им кажем — Сталин им е дал обилна храна и солидни аргументи за дискредитирането на някогашните толкова привлекателни идеи. Ето например как ни представя книгата си „Горчива реколта“ Робърт Конкуест: на корицата е написал „В периода от 1929 до 1932 г. Сталин нанесе двоен удар върху селячеството с ликвидирането на кулака и с насилствената колективизация“[20].

В кипежа на Великата френска революция, когато повечето от вождовете й не виждат приближаващата се беда, Сен Жуст, усещайки подземните трусове на идващата криза, изрича: „Революцията вкочаняса…“ Решил се да използва безпрецедентно насилието против собствения си народ, Сталин изсмуква жизнените сокове на цяла социална група, получила толкова много от революцията, но не успяла да се възползва от плодовете й поради цезарството му. По селските поля революцията „вкочанясва“ в убийствените клещи на Сталиновата административно-командна система.

От края на 1928 г. в биографията на Сталин започва нов етап — не само са отстранени един по един всички негови непосредствени съперници в ръководството, но и се слага началото на всичко онова, което сме свикнали да наричаме „култ към личността“. Отстраняването на Бухарин е важен пътен знак в тоя процес.

[1] Ленин, В. И. Събр.съч. Т.45, с.372. ↑

[2] Пак там, с.375-376. ↑

[3] Сталин, И. В. Соч. Т.10, с.311. ↑

[4] XV съезд Всесоюзной Коммунистической партии (большевиков). Стенографический отчет. М.-Л., 1928, с.976. ↑

[5] Пак там, с. 1057, 1091. ↑

[6] XV съезд Всесоюзной Коммунистической партии (большевиков). Стенографический отчет. М.-Л., 1928, с.1308. ↑

[7] Плановое хозяйство, 1927, №7, с.11. ↑

[8] Сталин, И. В. Соч. Т.II, с. 2, 4, 6, 7. ↑

[9] Пак там, Т.12, с.166. ↑

[10] Черчилль, У. Вторая мировая война. Т.4. Пер. с англ. М., 1955, с.493. ↑

[11] Сталин, И. В. Вопросы ленинизма, с.344. ↑

[12] Сталин, И. В. Соч. Т.12, с.149. ↑

[13] Большевик, 1940, №1, с.2. ↑

[14] Съдебен процес (май-юни 1928 г.) в Москва срещу участници в контрареволюционна, вредителска организация, действаща в Шахтинския и в други райони на Донбас. — Б.пр. ↑

[15] Висше учебно заведение, подготвящо специалисти по обществените науки (1921–1930 г.). — Б.пр. ↑

[16] Сталин, И. В. Вопросы ленинизма, с.195. ↑

[17] Сталин, И. В. Соч. Т.13, с.392. ↑

[18] Сталин, И. В. Соч. Т.13, с.245. ↑

[19] История СССР с древнейших времен до наших дней. Т.9. Ч.I. М., 1966, с.189-190. ↑

[20] Conquest, R. The Harvest of Sorrow. London, 1986. ↑

ДРАМАТА НА БУХАРИН

Мисля, че политическият портрет на Сталин ще бъде непълен, ако останат в сянка хората от неговата среда — съратници, безпрекословни поддръжници и подлизурковци, противници. За да покажа още една черта от неговия характер, ще се спра на драмата на Бухарин през 20-те години. Трагедията на този човек ще настъпи по-късно.

Сталин и Бухарин дълго време са в тесни приятелски отношения. От време на време дори изглеждало, че ги свързва трайна дружба. По настояване на Сталин през 1927 г. Бухарин се премества да живее в Кремъл, а след като Надежда Алилуева умира, те разменят жилищата си. Сталин обяснява, че желае да се освободи от постоянните подсещания за съдбовния последен ден на Надежда Сергеевна. Николай Иванович Бухарин, деликатен по природа, свято пази чувствата си на дружба, честност и искреност в отношенията със Сталин. Двамата са винаги на „ти“. Сталин се обръща към Бухарин с Николай, а Бухарин го нарича най-често Коба. В периода от 1925 до 1928 г. генералният секретар винаги внимателно се вслушва в думите на Бухарин, много пъти публично подчертава, че „Ленин е ценял високо теоретичния му ум“, че на партията й е скъп този даровит човек. За Бухарин вярната дружба е нещо духовно извисено, дори свято, от нея човек не може да се откаже просто така, както доста неочаквано прави това Сталин през април 1929 г. на пленума на ЦК и ЦКК на ВКП(б).

Речта си на пленума започва направо с отношенията си с Бухарин: „Другари! Аз няма да засягам личния момент (а ето че вече го засяга — б.а.), макар че личният момент в речите на някои другари от групата на Бухарин играеше доста внушителна роля. Няма да го засягам, защото личният момент е дребно нещо, а на дребни неща не си струва да се спирам. Бухарин говореше за личната си преписка с мене. Той прочете няколко писма, от които се вижда, че ние с него, довчера още близки приятели, сега се разминаваме в политиката (подчертано от авт.). Аз мисля, че всички тези оплаквания не струват и пукната пара. Ние не сме семеен кръг, нито задруга от близки приятели, а политическа партия на работническата класа.“[1]

В действителност като перифразира думите на Маркс по отношение на Дантон, Сталин се опитва да убеди Политбюро и Централния комитет, че Бухарин, макар да се намира на върха на Планината, е в значителна степен вожд на Блатото.[2]

Всичко на пръв поглед е правилно — интересите на делото стоят над личните отношения. Но все пак колко отблъскващи, просто цинични са думите на Сталин: напомнянията за дружба не струват и „пукната пара“, ние не сме „задруга от близки приятели“… Наивният идеалист Бухарин получава още един урок по макиавелизъм. Оказва се, че дружбата им, мненията са в края на краищата просто „дребно нещо“ за Сталин. А все пак нали невинаги е било така.

Както ми разказва А. П. Балашов, работил в Секретариата на Сталин, когато му поднасяли бланки с резултатите от гласуването на членовете на Политбюро по въпроси, поставени на допитване, често, без да вдига глава от книжата, подхвърлял: „А Бухарин, «за» ли е?“

Мнението на Николай Иванович, казваше ми Балашов, беше твърде важно за Сталин при определянето на неговото собствено отношение по конкретния въпрос.

И така, що за човек е бил всъщност Бухарин? Защо от всички съратници на Ленин, останали след смъртта му на партийни постове, у мнозина за Бухарин се запазват най-светлите спомени, обагрени от горчивината на непоправимото? Защо Ленин го нарича „любимец на партията“, а Сталин унищожава в крайна сметка този изтъкнат деец?

Н. И. Бухарин е роден в Москва през 1888 г. в семейството на гимназиален учител, стигнал в службата до „чиновник седми клас“ (надворен съветник). Семейната среда на Бухарин още веднъж показва, че повечето от вождовете на Октомврийската революция нямат пролетарски произход. Този факт има своето обективно обяснение — да станеш лидер, без да си овладял постиженията на световната култура, е невъзможно. В ония времена са могли да я усвояват, да я развиват и да разработват методология за използването и в социалната практика предимно излезлите от повече или по-малко материално осигурените слоеве.

През 1906 г. Бухарин става член на партията. За младостта на бъдещия теоретик можем да научим от интересните спомени на неговия приятел от ония години Иля Еренбург. Студентът от икономическото отделение на Юридическия факултет Бухарин се занимава с пропагандаторска работа сред работниците и студентите. Дребничката му, подвижна и сухолява фигурка с рехава брадичка и рижава коса се мярка в ония години не само на студентските митинги в Московския университет, но и по предприятията в Замоскворецкия район на Москва. След арестуването му през 1910 г. успява да се измъкне от Онега — малко градче в Архангелска губерния — и скоро след това избягва в чужбина. В Русия ще се върне чак след революцията.

Шестте години, прекарани зад граница, за Бухарин са извънредно плодоносни. Там се запознава с Ленин, който се отнася към него винаги с голяма обич, без това да пречи на острите им дискусии. Начеващият теоретик не излиза от библиотеките, бързо научава немски, френски и английски. Тук Бухарин подготвя ръкописите на два свои големи теоретични труда — „Политическа икономия на рентиера“ и „Световното стопанство и империализмът“. Характеризирайки държавата, попаднала в ръцете на тиранин, Бухарин използва художествен образ от Джек Лондон, за да напише пророчески, че такъв диктатор ще тъпче лицата на хората с „желязната си пета“. Едно абстрактно, но почти пророческо предупреждение срещу единовластието и милитаристичната сила, за които няма нищо свято.

В Ню Йорк Бухарин се запознава с Троцки. Въпреки честите им теоретични и политически разногласия между тях се създават почти за цяло десетилетие твърде близки лични отношения. В Ню Йорк го настига и новината за Февруарската революция. Пътят му към Русия е дълъг — арестуван е в Япония, после попада под стража вече в родината си, във Владивосток (за пропаганда сред войниците), и успява да стигне до Москва едва през май 1917 г.

Скоро Бухарин става редактор на „Правда“ и остава на този пост почти дванайсет години с малко прекъсване. Като редактор на основния партиен вестник участва активно в изработването на партийната политика и в пропагандирането й.

Не умее да хитрува, нито да се преструва, нито „да играе на дипломация“. През 1918 г. в драматичните седмици на борбата за сключване на мирен договор с Германия фактически става лидер на опозицията, противопоставяща се на Ленин. Два месеца Бухарин възглавява различни групи от „леви“ противници на Бресткия мир и проповядващи революционната война.

Левичарските настроения на Бухарин си имат своята история. В годините на гражданската война той е олицетворение на най-радикалната „лява“ линия. И е един от идеолозите на политиката на „военен комунизъм“.

В труда си „Икономика на преходния период“ той всъщност възхвалява теорията и практиката на „Военния комунизъм“. Елементите на насилие и декретиране в икономиката нарича „разходи на революцията“. По своята същност тези „разходи“ са „революционен закон“. Според Бухарин пролетарската революция отначало разрушава икономиката, но после я изгражда с бързи темпове. Волно или неволно, той става един от певците на „военния комунизъм“.

Възгледите му като теоретик на „военния комунизъм“ са изразени в широко известния му труд „Азбука на комунизма“, в чието написване му помага Е. Преображенски, един също така способен млад теоретик. Между другото, в началото на 20-те години Сталин оценява високо този „катехизис“ за комунистите. В „Азбуката“ като в енциклопедия са изложени основни положения за революцията, класовата борба, диктатурата на пролетариата, ролята на работническата класа, програмата на комунистите и тъй нататък. „Азбуката“ става много популярна. Преиздавана е около двайсет пъти, разпространявана е и в чужбина. Благодарение на тази известна книжка, където основните проблеми на революционното движение са изложени от доста радикални, леви позиции, Бухарин придобива известност в партията и страната, не по-малка от популярността на Троцки, Зиновиев и Каменев. На Запад заради тази книга Бухарин дълго време минава за „жрец на ортодоксалния марксизъм“.

Има основание за това. Ето например какво пише Бухарин в своя сборник от теоретични статии „Атака“, издаден през 1924 г. Грандиозният световен поврат, който наближава, включва „и отбранителни, и настъпателни войни за победоносния пролетариат: отбранителни — за да се защити от настъпващите империалисти, настъпателни — за да доунищожи отстъпващата буржоазия“. Световната революция ще обхваща една след друга страните. На това няма да попречат „всички тези «лиги на нациите» и разните други бабешки измишльотини, които каканижат заедно с тях социалпредателските банди“[3]. В революцията и в гражданската война Бухарин се изявява като типичен революционен радикал и ако щете, като романтик, готов за най-крайни мерки. Струва ли си да го осъждаме за това? Очевидно не. Времето е такова. Но една или две мисли, преди да свикнем с тях, витаят дълго само по върховете на епохата, без да се спускат в долините на прозаичното всекидневие. Тъй че в ония дни наддържавните, наднационалните, общочовешките идеи изглеждат чисто и просто буржоазни. Та нали много от онова, което говорим днес, би хвърлило в ужас не само „ортодоксалния марксист“. А всички смятат Бухарин за такъв.

Толкова по-удивителен ни изглежда бързият обрат в умонастроенията на Бухарин след няколко години. Не крие, че еволюцията в гледищата му се дължи на влиянието на Ленин и преди всичко на последните трудове на Владимир Илич. Заедно с това Бухарин успява в сравнение с повечето от другите ръководители на партията да проникне по-дълбоко в същината на новата икономическа политика. По време на боледуването на Ленин той често отива при него и много пъти двамата обсъждат насаме надълго и нашироко злободневни въпроси от теорията и практиката на социалистическото строителство. Впрочем можем само да подозираме това и да правим предположения. Но тъй или, иначе от 1922–1923 г. нататък Бухарин е в редовете на умереното крило на болшевишкото ръководство, обръщайки особено голямо внимание на социално-икономическите проблеми.

Заслужава да се спрем на това и защото в нашата история, за съжаление, често пъти на високи партийни и държавни постове се назначават хора (в това отношение Сталин е най-очебийният пример), които слабо, примитивно и дори вулгарно познават икономиката и нейните закони. Често пъти умението да се диктуват, че дори и само да се подписват директиви, да се провъзгласяват лозунги от типа „икономиката трябва да бъде икономична“, да се кроят днес безкрайни планове за утре, а утре — за вдругиден без реална полза и облага се смята за достатъчно основание да се жертват съдбините на милиони и милиони люде. „Служебното досие“ на генералния секретар и на хората от обкръжението му ни дава добър урок — за политическия ръководител не е достатъчно само да бъде убеден, че тая или оная негова „платформа“ е правилна и че искрено желае да я осъществи. На администратора му е нужна не само компетентност, а и нещо много по-голямо — ако не гениалност, то поне дарба. И сега, когато се запознаваме с многобройните трудове на Н. Бухарин, които бяха „табу“ за съветския народ цели петдесет години, виждаме, че е бил ръководител от нова, Ленинова формация — убеден, знаещ и даровит човек.

Докато Троцки вижда в новата икономическа политика първия признак за „израждане на болшевизма“, Бухарин, обратното — съзира чудесен исторически шанс да се съчетаят новите възможности, които социализмът предоставя на икономиката и на обществото, с предприемаческия потенциал на старите отхвърлени структури. Това, което един от „вождовете“ на революцията, Троцки, смята за „троянския кон на термидора“, друг, Бухарин, по-прозорлив по отношение на социално-икономическата област, определя като „допълнителен лост в процеса на общественото преустройство“. На събрание на актива на Московската партийна организация през април 1925 г. Бухарин заявява: „Сега въпросът е в това, разгръщането на дребнобуржоазните икономически стимули да се постави в такива условия, че заедно с частното натрупване все повече и повече да осигурява укрепването на нашето стопанство… Колкото по-голяма ще става заетостта на нашите заводи, толкова по-масово ще бъде нашето производство, толкова по-сигурно градът ще води селото, а работническата класа толкова по-безболезнено (подчертано от авт.) и същевременно по-уверено ще води селячеството към социализма.“[4]

Един ден, някъде в началото на 1925 г., Сталин и Бухарин започват сериозен „икономически“ разговор. Важно е изказаното от Сталин съмнение в новата икономическа политика и изразената от Бухарин защита на дълбоката същност на тази политика. В своите записки Бухарин споменава за този разговор. През цялото време Сталин „набляга“ на това, че продължителното залагане на картата на НЕП-а „ще задуши социалистическите елементи и ще възроди капитализма“. Всъщност той не разбира как действат икономическите закони и възлага надеждите си повече на „пролетарския натиск“, „директивите на партията“, „изработената линия“, „ограничаване на потенциалните експлоататори“ и т.н. Разговорът бил дълъг и още тогава Бухарин почувствал, че Сталин не разбира и не вярва в новата икономическа политика, вижда в нея също като Троцки заплаха за революционните завоевания. Обезкуражен от диалога, Бухарин решава да изложи своето разбиране за новата икономическа политика в печата. И скоро в „Болшевик“ се появява дълбоко съдържателната, незагубила актуалността си и до наши дни статия „За новата икономическа политика и нашите задачи“, в която използва и изводите в доклада си пред актива на московската партийна организация. Ще цитирам два откъса от тази статия.

„Смисълът на новата икономическа политика, която Ленин още в брошурата за продоволствения данък нарече правилна икономическа политика… е в това, че цял ред стопански фактори, които по-рано не можеха да се оплодотворят взаимно, понеже бяха сложени под ключ от военния комунизъм, се оказаха сега в състояние да го осъществят и да спомогнат с това за стопанския растеж.“

„НЕП-ът е по-малко притискане, повече свобода на стокообращението, понеже тази свобода е по-малко опасна за нас. По-слабо административно въздействие, по-силна икономическа борба, по-широко развитие на стопанския обмен. Борбата с частния търговец не е в това да го подритваш и да му затваряш дюкянчето, а ти самият да залягаш в производството и да продаваш по-евтино, по-добре и по-качествени стоки от него.“[5]

Тези редове Сталин не подчертава, макар статията да е изпъстрена с негови бележчици. Много трудно му е да разбере как е възможно да се дава свобода на частния сектор. Нима това не подкопава диктатурата? Ограничеността и примитивизмът в икономическото мислене на Сталин предопределят избора му в полза на командно-бюрократичната система за ръководене на народното стопанство с едновременен отказ от огромните възможности, които създава новата икономическа политика. Сталин слуша, чете Бухарин, все още слабо възразява, но нейде дълбоко в душата му нараства раздразнението от „икономическото капитулантство“ на теоретика.

И до края на дните си Бухарин не престава да повтаря, че възгледите му се основават на Лениновите трудове и преди всичко на последните пет статии от историческото му „Завещание“.

След смъртта на Ленин от кандидат-член той става член на Политбюро. Авторитетът му се гради преди всичко на репутацията му като нов теоретик на марксизма, на поразителната му човечност и на изключителната му достъпност. В това отношение той е пълен антипод на Сталин.

Бухарин дълго стои настрана от борбата на фракциите, групите и видовете опозиция. Не току-тъй Зиновиев след един от безуспешните си опити да си осигури неговата поддръжка в борбата със Сталин го нарича презрително „миротворец“. Бухарин, който до 1928 г. се отнася лоялно към всички, гледа да се издигне над фракционната борба. Главното за него е да бъдат набелязани основните тенденции в социално-икономическото развитие на страната, пътищата за дълбоката й реконструкция. Налага се да се обяви категорично против така наречения закон на Преображенски, натрапван на партийното ръководство. Същността му е, че свръхиндустриализацията в такава страна като Русия е възможна само въз основа на максималното „изцеждане“ на селячеството за набиране на средства. В интерес на справедливостта трябва да се добави, че Преображенски отхвърля насилието спрямо селото, но смята за необходимо „да се въведе“ широко нееквивалентна обмяна в пазарните отношения между промишлеността и селското стопанство.

Бухарин е убеден, че „градът не трябва да ограбва селото“, че само политическата спойка, подкрепяна от икономическа спойка, може да ускори развитието както на промишлеността, така и на селското стопанство. С други думи, теоретикът на новата икономическа политика се обявява за по-хармонични отношения между града и селото, като допуска известно отклонение (в началния етап) в посока на изтегляне на средства от селячеството. Иначе казано, Бухарин смята, че промишлеността трябва да се развива по-бързо, но методите за преливане на средства от селския сектор трябва да бъдат умерени. В една от статиите си той открито пише: „Другарите настояват за прекомерно преливане на средства, за такъв засилен натиск върху селячеството, който е икономически нерационален, а политически — недопустим. Нашето становище не означава, че се отказваме от такова преливане, само че ние далеч по-трезво преценяваме онова, което подлежи на преценка, онова, което е целесъобразно и в стопанско, и в политическо отношение.“[6] Отначало Сталин не възразява на тези изводи.

Не предизвиква подозрения у генералния секретар дори следната постановка на въпроса, формулирана от Бухарин през 1925 г.:

„Може да се появят и луди глави, които да предложат обявяване на «вартоломеева нощ» по отношение на селската буржоазия и да доказват, че това напълно съответства на класовата линия и е напълно осъществимо. Но една е бедата: това ще бъде до най-голяма степен глупаво. На нас съвсем не ни е нужно да постъпваме така. От това ние абсолютно нищо няма да спечелим, а бихме изгубили твърде много. Ние предпочитаме да разрешим на буржоазния селянин да развива своето стопанство, но ще взимаме от него значително повече, отколкото от средняка.“[7]

В кооперирането на селячеството Бухарин вижда, това специално трябва да се подчертае, възможност за ограничаване на влиянието на „буржоазния селянин“, но не административно, а икономически. По същността си това гледище е конкретизация на Лениновия план за коопериране на селячеството, но без насилие, без реквизиции, натиск и заплахи.

Ала през 1928 и особено през 1929 г. и по-късно идеите на Бухарин за коопериране на селячеството ще бъдат вече оценявани от Сталин не само като отстъпление от ленинизма, а като преки „враждебно-диверсионни планове с десен уклон“, опортюнистична ерес на „враждебни на социализма елементи“.

Бухарин се опитва да докаже, че в Съветска Русия не са останали големи организирани враждебни политически сили, който биха могли да застрашат сериозно социалистическата държава. Пророчески предупреждава, че насилието спрямо селячество ще има тежки и дълготрайни последици. И не можем да не се съгласим с него. Историята потвърди думите му. Но той пропуска две неща: първо, бавните темпове на коопериране, предвиждащи то да продължи с десетилетия, поставят под заплаха самото съществуване на социализма в Русия, и, второ, индустриализирането на страната изисква огромни средства, а техен източник може да бъде селото. Мисля, че оптималното решение е някъде по средата. Колкото до хуманната страна на Бухариновата концепция, тя не може да не предизвика уважение към автора за голямата й етична одухотвореност, за правилното ленинско разбиране на съзидателното начало, съдържащо се в диктатурата на пролетариата.

В периода 1925–1927 г. Сталин и Бухарин са най-влиятелните партийни дейци. Фактически и Бухарин помага на Сталин в борбата му против Троцки, Зиновиев и Каменев, макар че гледа да поддържа лоялни отношения с тях. След изваждането на Троцки, Зиновиев и Каменев от състава на Политбюро относителният дял на Сталин и Бухарин при решаването на всекидневните и стратегическите въпроси значително нараства. Съвсем доскоро, когато опозиционерите нападат Бухарин, Сталин им отговаря раздразнено: „Кръвта на Бухарин ли искате?! Няма да ви дам кръвта му, така да знаете!“

Прави впечатление не само фактът, че Сталин защитава Бухарин, но и че използва „кървава“ метафора. Тогава това е изглеждало като нещо случайно.

В Политбюро двамата негови водещи членове в известен смисъл сякаш се допълват. Сталин решава всички организационни и политически въпроси, а Бухарин се занимава с разработването и разясняването на теоретичните принципи в партийната политика. Може без преувеличение да се каже, че до началото на 1928 г. Сталин се обляга до голяма степен на Бухарин при решаването на икономическите въпроси и дори се ръководи от неговите възгледи. Тук ще отбележа още веднъж характерното за Сталин възприемане на едни или други чужди становища, които по-късно се трансформират у него като лични. Знаем, че приема много от командно-директивните лозунги на Троцки; обогатява в известен смисъл разбиранията си по аграрните въпроси с гледищата на Бухарин. Но как тогава да се обясни, че от 1928 г. нататък Сталин все повече се отдръпва от Бухарин? Защо генералният секретар, който дотогава споделя неговите възгледи, ги обявява изведнъж за „десен уклон“? Защо личното им приятелство бързо се превръща в трайна вражда?

Мисля, че причините са няколко. Преди всичко Сталин заточва да се плаши от нарастващата сред народа и партията популярност на Бухарин като теоретик, политически деец и обаятелен ръководител. В ония дни авторитетът на Бухарин в партията почти е колкото авторитета на Сталин. Стресва го и една от статиите, посветени на Ленин, в която Бухарин пише: „Понеже Ленин го няма между нас, нямаме и общоприет авторитет. Сега за нас може да съществува само колективен авторитет. Между нас няма човек, който би казал: аз съм безпогрешен и мога абсолютно, стопроцентово да изтълкувам Лениновото учение. Всеки се опитва, но който предявява претенции за всичките сто процента, придава прекалено голяма роля на собствената си персона.“ В тези думи Сталин долавя обвинения, отправени лично към него — та нали в лекциите си за основите на ленинизма, които чете в Свердловския университет, се представя като тълкувател на цялото Лениново учение… Всичко е от ясно по-ясно! И после как така да няма общоприет авторитет? Ами авторитетът на генералния секретар? Безпокои го и това, че Бухарин има не един и двама способни ученици (Астров, Слепков, Марецки, Цейтлин, Зайцев, Голденберг, Петровски и други), които започват да се проявяват в печата, във висшите учебни заведения, в партийния апарат. Например Слепков и Астров стават редактори в „Болшевик“, Марецки и Цейтлин работят в „Правда“, Голденберг — в „Ленинградская правда“, Зайцев — в ЦКК и т.н. Безпокои го политическото и теоретичното влияние на Бухарин върху идеологическите процеси в партията и в страната.

Друга една причина са волунтаристко-волевите черти в характера на генералния секретар. Колективизацията, тази истинска революция в селското стопанство, но силова революция, наложена отгоре, започва, общо взето, успешно, по-успешно, отколкото се е очаквало, отколкото е предполагал Бухарин. Обобщените сведения, шумните съобщения, докладите от различни места, информациите от партийния апарат убеждават постепенно Сталин, че при съответен натиск предварителните планове, свързани с колективизацията, може да бъдат радикално преразгледани. И най-главното: този силов път според Сталин дава възможност бързо да бъде преодоляна житната криза. А тя нараства. В тесен кръг Сталин все по-често споменава: „Без решителен прелом в селото жито няма да имаме.“

Молотов и Каганович се съгласяват веднага с него и клатят одобрително глава. У Сталин постепенно, но неотклонно зрее идеята сроковете за преустройство на селското стопанство да се съкратят два-три пъти. Когато обаче натискът предизвиква мълчаливата, но широка съпротива на селячеството, особено на кулаците, неочаквано блясва в главата му „гениално“ решение — трябва да ускори „ликвидирането на кулаците като класа“ с чисто административни, политически методи.

Споровете в Политбюро по този въпрос стават още по-разгорещени. Повтарям, Молотов и Ворошилов изцяло поддържат Сталин, а Бухарин — Риков и Томски. Привържениците на Бухарин също са за колективизацията и за „настъпление срещу кулака“, но без експроприации и насилие. Вярват, че в последна сметка ефективни ще се окажат икономическите методи. Двоумят се Калинин, Рудзутак, Микоян и Куйбишев. Кой знае дали ако са вникнали по-добре в ситуацията и са поддържали линията на Бухарин, нещата нямаше да тръгнат по друг път? А и при това Бухарин не е нито против индустриализацията, нито против колективизацията, той не е съгласен преди всичко със силовите методи за решаване на тези исторически задачи. И това не е малко: става дума за човешки съдби! В края на краищата, разсъждава Бухарин, всички преобразования трябва да служат на човека, на социализма, а не обратното! Но интелектуалната съвест у ония членове на Политбюро, от които зависи вземането на оптимално (не непременно радикално!) решение, не е толкова избистрена, колкото у Бухарин. Пропуснат е още един шанс на съвестта. Както изрича Цезар след едно от сраженията с Помпей: „Днес победата би останала на страната на противниците, ако имаше при тях кой да побеждава.“[8] Дори Троцки, който сега наблюдава борбата в Политбюро отстрани, казва на помощниците си „Десните могат да объркат сметките на Сталин“, имайки предвид, че в тяхно разпореждане са постът глава на правителството, ръководството на профсъюзите, лидерството в теорията. Имало е шанс… при все че може би това е било по-скоро стремеж желаното да се представи за действителност. Неустойчивото равновесие не продължава дълго, макар по едно време на мнозина да им се струва, че умерената линия на Бухарин ще надделее. Но Сталин вече е ненадминат майстор да довежда докрай решенията си.

Риков, приемникът на Ленин на поста председател на Съвета на народните комисари, и Томски, почти несменяемият ръководител на съветските професионални съюзи, не виждат в Сталин безспорния лидер, а поддържат Бухарин не от лични съображения, а по убеждение. Опитите на Сталин да повлияе на възгледите им нямат успех. Пятаков ги нарича „убедени неписти“. Мисля, че това отговаря на действителността. Но бедата е там, че борбата против Сталин се води между четирите стени на кабинетите, в най-тесен кръг. Нека да добавя, че за Бухарин и привържениците му опасността да бъдат сметнати за „фракционери“ е била реална. Но убеден дълбоко в гибелните последици на Сталиновия аграрен курс, Бухарин не потърсва пътища за по-широка поддръжка от ония, които не приемат насилието, диктаторството, „извънредните мерки“. Опитва се да се върне към спокоен диалог със Сталин. Сталин се съгласява, при условие че Бухарин капитулира напълно. Изпадналият в немилост лидер мъчително се пита: „Имам ли право да мълча? Не е ли това липса на мъжество?“[9] Но да каже, че му липсва мъжество, не посмява. Уважавайки, а после презирайки Сталин, до края на дните си той се надява, че у генералния секретар ще надделеят благоразумието, честността и търпимостта… Сега знаем, че тези негови надежди са били абсолютно напразни.

Отношенията между тях рязко се изострят, след като Бухарин публикува в „Правда“ на 30 септември 1928 г. знаменитата си статия „Бележки на икономиста“. В нея упоритият Бухарин (навремето Ленин го сравнява с „восък“, а сега доказва на Сталин, че костенурката затова е така твърда, защото е… мека) отново подчертава необходимостта и възможността за безкризисно развитие както на промишлеността, така и на селското стопанство. Всички други подходи в решаването на икономическия проблем нарича „авантюристични“. „У нас трябва да бъде пуснат в ход, задвижен енергично, максимумът от стопанските фактори, работещи за социализма — пише Бухарин. — Това предполага най-сложна комбинация между личната, груповата, масовата, обществената и държавната инициатива. Ние всичко прекалено сме прецентрализирали.“

След една седмица Политбюро осъжда неговото изказване и Сталин преминава в решително настъпление. Компромиси в дългите остри дискусии в Политбюро вече не могат да се намерят. Много от заседанията не се протоколират, а се записват само решенията. Те свидетелстват, че Сталин все повече надделява. Бухарин остава в малцинство. По редица точки отстъпва Риков. Колебае се и Томски. Сталин започва да настоява Бухарин „да прекрати своята линия на задържане на колективизацията“. В острата им свада Бухарин нарича раздразнено Сталин „дребен източен деспот“. Сталин не отговаря на стрелата, но сигурно решава за себе си: „Този повече не ми е нужен.“

Обтегнатите отношения все повече се влошават. Но още преди това, като вижда, че позициите на „умерените“ отслабват, Бухарин извършва, както се преценява тогава, една необмислена постъпка. На 11 юли 1928 г. той отива неочаквано в жилището на Каменев, опитвайки се да установи нелегални отношения с бившата „опозиция“, за чието разгромяване самият той е помогнал. После още два пъти отива при Каменев. Срещат се на четири очи. За какво точно са говорили така дълго двамата някогашни съратници на Ленин, по всяка вероятност никога няма да научим. Все пак в записките на Каменев, както твърди Троцки, се казва, че Бухарин бил и вбесен, и потиснат. Непрекъснато повтарял, че „революцията е провалена, че Сталин е интригант от най-долна проба“, той вече не вярвал, че може нещо да промени. Привържениците на Троцки разпространяват съдържанието на този разговор в нелегален позив с дата 20 януари 1929 г. Достоверността на тези сведения, естествено, никой не може да гарантира.

Разбира се, на Сталин съобщават за тези срещи и на априлския пленум през 1929 г. те ще станат едни от най-страшните „аргументи“ против Бухарин. Контактите с Каменев не дават абсолютно нищо на „умерените“, но Бухарин си „издейства“ Сталиновия етикет „фракционер“. Решава да се обърне още веднъж към общественото мнение. В деня на годишнината от смъртта на Ленин, 24 януари 1929 г., в „Правда“ се появява статията на губещия почва под краката си Бухарин „Политическото завещание на Ленин“, представляваща изложение на доклада, подготвен за траурното заседание, посветено на петата годишнина от смъртта на Ленин.

В статията се разглеждат Лениновият план за построяване на социализма, голямото значение на новата икономическа политика, необходимостта от демократизъм при взимането на решения и т.н. Бухарин пише като за нещо най-съкровено: в Лениновите статии „курсът към индустриализиране на страната се основава на спестяванията, на повишаването на качеството в работата при кооперирането на селячеството, тоест по най-лек, прост и без никакво насилие (курсивът мой — Д.В.) начин да се въвлече селячеството в социалистическото строителство“. Изглежда, тази формула изразява същността на неговите възгледи по въпросите, които толкова много вълнуват страната в ония дни.

Но най-главното: заглавието на статията напомня на комунистите (които знаят и които помнят), че „Завещанието“ предполага и преместването на Сталин от поста генерален секретар на друг пост. Чашата прелива. Още повече че в статията си Бухарин с горчивина, може да се каже, и с изключителна проницателност пише: „В политиката съвестта не се изважда от сметката, както мислят някои.“

Искам още веднъж да напомня думите, които казах преди и към които неведнъж пак ще се връщам: истинската съвест винаги има своя шанс. Бухарин се стреми да използва докрай този шанс; това е изисквало от него голямо мъжество, готовност да жертва себе си, бъдещето си… А колко много мъжество не достига на мнозина и тогава, и по-късно! Съвестта е най-чувствителният интелектуален и емоционален камертон, измерващ докъде стигат у човека нравствеността и гражданствеността му. Може да бъдеш млад или стар, изпълнител или ръководител, в едно всички са равни: за истинската съвест няма никаква граница или стъпало в обществото, за да се прояви. Бухарин се оказва човек, за когото съвестта винаги остава най-високият критерий за гражданственост.

Разбира се, прекланяйки се пред ума на Бухарин и пред пророческото му прозрение за идващото, не бива да забравяме, че както всички хора и той е имал слабости, и той е правел грешки. Също твърде късно проумява какъв е Сталин. Невинаги е последователен във възгледите си. Допуска и досадни „недоглеждания“. Например в статията си „Сърдити забележки“, отпечатана в „Правда“ на 12 януари 1927 г., се нахвърля съвсем незаслужено върху Есенин, като обявява поезията му за „есенинщина“ от „мужико-кулашко естество“, а това прозвучава като сигнал за офанзива срещу него и други „селски поети“. Каквото било — било. Може само да се съжалява, че е имало и такива неща. Но не тия грешки си записва Сталин. Генералният секретар смята, че Бухариновият лозунг „Забогатявайте!“ изразява същината на кулашкия светоглед, а становището му за „запояване“ на кулачеството към социализма е просто враждебно. След като се поравя в паметта и в книжата си, изважда още едно „прегрешение“ на Бухарин. На октомврийския пленум на ЦК през 1924 г., когато се обсъждат въпросите за работата в селото, Николай Иванович неочаквано за всички прави предложение „да се колонизира“ селото. Но под „колонизация“ той разбира командироването на 30 хиляди работници от града в селото. И въпреки че по-късно партията ще прибегне до този съвет, Сталин хвърля не един тежък камък върху Бухарин за неговата идея за „колонизация“. На всички, включително и на Сталин, е ясно, че „колонизация“ е просто несполучлив термин, чиято същност е градът да окаже помощ на селото. Но той умее да превръща и дреболиите в „политически въпрос“.

Априлският и ноемврийският пленум на ЦК и ЦКК през 1929 г. разглеждат въпроса за „десния уклон“ във ВКП(б) и завършват започнатия от Сталин разгром на „групата на Бухарин“. В тричасовата си реч Сталин сипе гръм и мълнии върху Бухарин, задето отказва предложения му от Политбюро на 7 февруари 1929 г. компромис, равносилен на поражение. А това означава, констатира Сталин, че в партията сега „има линия на ЦК, а другата линия е на групата на Бухарин“. Въпреки че до януари 1928 г. генералният секретар, общо взето, работи сговорно е Бухарин, сега определя няколко „етапа на разногласия“ с него. Заедно с това изстрелва думички като „дивотии“, „бабини деветини“, „книжлетата на Бухарин“, „немарксистки подход“, „врачуване“, „набеден марксист“, „мъдруване“, „полуанархистичната локва на Бухарин“ и т.н.

Главния удар в своята реч Сталин насочва срещу Бухарин като теоретик. Понеже след Ленин Бухарин е смятан с пълно право за водещ теоретик в партията, Сталин решава да го развенчае: „Той е теоретик не напълно марксистки, теоретик, който трябва още да се учи, за да стане марксистки теоретик.“[10] Разбира се, Сталин не пропуска да спомене Лениновата оценка за Бухарин, като набляга особено върху втората й част: „В него има нещо схоластично (той никога не е учил и, мисля, никога не е разбирал напълно диалектиката).“ Следователно той е „теоретик без диалектика, теоретик схоластик“. И по-нататък изброява всички разногласия на Бухарин с Ленин, представяйки ги като опити за „поучаване на нашия учител Ленин“. „Пък и нищо чудно няма в това, продължава Сталин, щом дори само до неотдавна «теоретикът схоластик» беше един от учениците на Троцки… щом и вчера дори диреше да прави блок с троцкистите против ленинците и тичаше при тях през задния вход!“[11]. Така окачествява срещите на Бухарин с Каменев, за които, разбира се, своевременно научава.

В тоя дух е издържана дългата реч на Сталин, в която освен Бухарин на остра и унищожителна критика са подложени Риков и Томски. Впрочем тази реч е публикувана едва след много години в събраните съчинения на Сталин. Бухарин и Риков са свалени от техните постове, но все още остават в Политбюро. Тъй като резолюцията на пленума е разпратена до всички местни партийни организации, в цялата страна „десните“ са подложени на „строго мъмрене“. „Правда“ и другите печатни органи започват да публикуват системно материали, анатемосващи лидерите на „десните“. А това фактически е сигнал за форсиране на колективизацията с нейните безбройни крайности, но и с насилствено разрушаване на вековния начин на живот на селяните. За доброволност вече и дума не става. Бухарин въпреки всичко продължава да смята, че 20-процентовият прираст на промишлената продукция е границата, зад която селското стопанство няма да издържи. Сталин, както на всички ни е известно, мисли другояче — увеличава неколкократно тази цифра.

През ноември 1929 г. се утвърждава предписаната от Сталин генерална линия на партията към всеобща колективизация: „селяните да влизат в колхозите не на отделни групи, както това ставаше по-рано, а на цели села, общини, райони и дори окръзи“[12]. Бухарин все още не желае „да се разкае“, както искат от него, и на 17 ноември 1929 г. е изваден от състава на Политбюро. Вярно е обаче и това, че след една седмица, измъчвани от угризения на съвестта заради малодушието си, Бухарин, Риков и Томски изпращат кратка записка в Централния комитет, в която осъждат позицията си:

„Смятаме за свой дълг да заявим, че в този спор се оказаха прави партията и нейният Централен комитет. Нашите възгледи са погрешни. Признавайки грешките си, ние от своя страна ще поведем решителна борба против всички отклонения от генералната линия на партията и преди всичко против десния уклон.“

На Сталин никак не му се нрави, че в тази декларация не е посочено конкретно, че именно той, генералният секретар, е правият. Е стига вече! С Бухарин е свършено.

Мисля си, че тогава малцина още са можели да предвидят не само приближаващата се трагедия на Бухарин, но и поражението на умереното крило в ръководството на партията като цяло. Налага се да признаем, че понякога нашите недоброжелатели отвън забелязват това твърде проницателно. В осма книжка (април, 1931 г.) на меншевишкото списание „Социалистический вестник“, основано в чужбина от Л. Мартов, е публикувана статия, в която се анализират резултатите от новата икономическа политика. В това антисъветско списание се подчертава, че Сталин прави всичко, за да „угаси мечтите за връщане на НЕП-а, да убие надеждите за еволюция“. Генералният секретар, се казва в статията, „вече неведнъж се опитва да натика десните комунисти в миша дупка, но по различни вътрешни причини разчистването на сметките с тях още не е свършило и насилственият край на Риков, Бухарин и Томски е отсрочен. Процесът на окончателното им отстраняване не само от апарата, но и от партията още не е завършен. Привържениците на новата икономическа политика, съчувстващи на исканията на селячеството (макар и безсилни да скъсат психологически с диктатурата), са вече свалени от постовете си, но още: не са обявени за народни врагове. Диктаторът обаче ги дебне и скоро ще се докопа до тях“[13].

В този случай не може да се отрече, че напусналите Съветска Русия социалдемократи са доста проницателни. А може би Сталин вижда в това пророчество някакво „подсказване“? Събираните течения на споменатото постничко списание намират място в библиотечния шкаф в кабинета му. Във всеки случай логиката на борбата и главно методите на Сталин са такива, че опитните аналитици долавят в тая борба не само отражение на селската трагедия на границата между 20-те и 30-те години, но и приближаващия неизбежен край на защитниците на: новата икономическа политика и на умерената линия в ръководството на ВКП(б).

„Разкаялият се“ Николай Иванович Бухарин сигурно страшно се е измъчвал заради своята непоследователност. Блъскал си е главата защо не е могъл да убеди Политбюро. Той разбирал, че не във всичко е прав. Скокът към индустриализация, очевидно, е необходим. Жертвите са неизбежни. Но какви? Та нима трябва да загиват хора?… Той никога няма да може да се съгласи с методите на тотално насилие, приложени спрямо селячеството. „Да се ликвидира“, по-точно, да се управлява кулакът е възможно само с икономически методи. Драмата на Бухарин още не се е превърнала в трагедия. Навярно тогава в партията никой не е можел да предположи, че ще настъпят кървавите години от четвъртото десетилетие на века… Развръзката ще настъпи почти десет години след капитулацията на Бухарин през ноември 1929 г. Изглежда, прав е летописецът, когато пише за гибелта на Цезар: онова, което съдбата е предначертала, идва не толкова неочаквано, колкото невъзвратимо.

Половин година преди Бухарин да бъде арестуван, Сталин, (както и всички членове на Политбюро) ще получи писмото му. Наближава краят на съдебната разправа над Зиновиев и Каменев и над техните четиринайсет „съподсъдими“. По време на процеса, на който подсъдимите ще „сочат с пръст“ Бухарин, Риков и други, Вишински ще обяви, че започва следствие по „аферата Бухарин“. Когато се връща от Средна Азия, където е в отпуска, Бухарин научава за заведеното против него „дело“. Някогашният „любимец на партията“ е отчаян. Той веднага ще седне и ще напише писмо на Сталин. Не успях да открия това писмо. И веднага след това ще напише почти аналогични писма до членовете на Политбюро и до Вишински. Пред мене са две негови писма до Ворошилов. За да се разбере как драмата на Бухарин прераства в трагедия, ще приведа извадки от тези писма.

„Драги Климент Ефремович,

Ти вероятно си получил вече писмото ми до членовете на Политбюро и до Вишински: писах го тая нощ в Секретариата на др. Сталин с молба да бъде разпратено: там е написано всичко съществено във връзка с чудовищно долните обвинения на Каменев. (Пиша сега и ме обхваща чувство на полуреалност: какво е това — сън, мираж, лудост, халюцинация? Не, това е реалност.) Исках да попитам (в пространството) едно: и всички вие ли вярвате? Наистина ли?

Ето, писах статии за Киров. Киров, между другото, когато бях в немилост (заслужено) и по същото време се разболях в Ленинград, дойде при мене, седя през целия ден, положи грижи, даде ми вагона си и ме отпрати в Москва с такова нежно внимание, че ще помня това и до самата си смърт. Така че защо пък неискрено да съм писал за Сергей? Погледнете честно на този въпрос. Ако е неискрено, трябва незабавно да бъда арестуван и унищожен: защото такива негодници не бива да бъдат търпени. Ако мислите, че е «неискрено», а ме оставяте на свобода тогава вие самите сте страхливци, незаслужаващи уважение…

Наистина — доколкото умът ми е на мястото си — аз бих казал, че от международна гледна точка е глупаво да се разширява базата на безчестието (това значи да се тръгне по гайдата на безсрамния Каменев! На тях само това им трябва — да покажат, че не са сами). Но по този въпрос няма да говоря, току-виж сте си помислили, че моля за снизхождение, изтъквайки като предлог голямата политика.

А пък аз искам истината: тя е на моя страна. Навремето много съм грешил пред партията и много съм страдал заради това и във връзка с това. Но още веднъж и още веднъж заявявам, че с най-голямо вътрешно убеждение съм защитавал през всичките тези последни години политиката на партията и ръководството на Коба, макар и да не съм се занимавал с подлизурство.

Хубаво ми беше завчера да летя над облаците: осем градуса под нулата, кристална чистота, дъх на спокойно величие.

Може би съм ти написал някоя и друга празнословица. Ти не ми се сърди. Може в такава конюнктура да ти е неприятно, че получаваш писмо от мене — кой знае: всичко е възможно.

Но «за всеки случай» аз те уверявам (ти винаги си се отнасял добре към мене): ВЪТРЕШНО ТВОЯТА СЪВЕСТ ТРЯБВА ДА БЪДЕ СЪВСЕМ СПОКОЙНА; заради твоето отношение аз не съм те подвел: аз наистина не съм виновен в нищо, а рано или късно това ще се разбере, колкото и да се стараят да окалят името ми.

Горкият Томски! Той може и да се е «объркал» — не знам. Не изключвам това. Живееше сам. Може би, ако ходех при него, нямаше да е толкова мрачен и нямаше да се обърка. Сложно е човешкото битие! Но това е лирика. А тука става дума за политика, въпрос с малко лирика и в достатъчна степен суров.

Че разстреляха кучетата — страшно се радвам. Троцки е убит политически от процеса и това скоро ще стане съвсем ясно. Ако бъда жив, когато започне войната, ще помоля да ме пуснат да се бия (не се шегувам) и ми направи тогава тази последна услуга да ме вредиш в армията, па макар и като обикновен войник (дори ако отровният куршум на Каменев ме удари).

Съветвам те, когато намериш време, да прочетеш драмите за фр. революция на Ром. Ролан.

Извини ме за разхвърляното писмо: в главата ми има хиляди мисли, скачат като разлудели се коне, а нямам здрави юзди.

Прегръщам те, защото съм чист

1.IX.36 г.

Ник. Бухарин“

След като прочете писмото и прецени обстановката, Ворошилов ще сметне за належащо веднага да го препрати на Сталин и да отговори на Бухарин, но така, че този отговор да стане известен и на Сталин, и на другите ръководители. Народният комисар ще си осигури за всеки случай политическо алиби. Ще последва разпореждането му до неговите помощници. Ще бъдат съставени бързо два документа:

„Абс. секретно. ЛИЧНО

До другаря Сталин

Молотов

Каганович

Орджоникидзе

Андреев

Чубар

Ежов

В допълнение към писмото на Н. Бухарин, изпратено Ви на 1.IX. т.г. под №2839 абс. секр., по нареждане на др. К. Е. Ворошилов Ви изпращам копие от отговора на др. Ворошилов до Бухарин и копие от отговора на Н. Бухарин.

Адютант на народния комисар по отбраната на СССР

Командир на дивизия:

(Хмелницки)“

4.IX.36 г.

А Ворошилов ще отговори на доскорошния си другар в духа на нравите, възцарили се вече в обкръжението на самодържеца.

„До др. Бухарин,

Връщам ти писмото, в което си разрешаваш гнусни нападки по отношение на партийното ръководство. Ако ти с твоето писмо си искал да ме убедиш в своята пълна невинност (така е в текста — б.а.), то засега си ме убедил само в едно: да се държа занапред по-далече от тебе, независимо от резултатите на следствието по твоя въпрос, а пък ако ти не се откажеш писмено от гадните епитети по адрес на партийното ръководство, ще те смятам и за негодник.

3.IX.36 г.

К. Ворошилов“

Можем да си представим колко зашеметен е Бухарин, макар да е разбирал дълбоко в душата си, че ножът на Сталиновата гилотина е вдигнат отдавна над главата му. Сигурно си е спомнил, че на 8 термидор, в деня преди да загине, Робеспиер възкликва в Конвента: „Към тиранията вървят с помощта на мошеници, а към какво вървят ония, които се борят с тях? Към гроба и към безсмъртието.“ Борил ли се е Бухарин? Преценете сами. След като прочита убийственото писмо на Ворошилов, той намира в себе си сили да отговори на „Сталиновия народен комисар“:

„До др. Ворошилов

Получих твоето ужасно писмо.

Моето писмо завършваше с «Прегръщам те».

Твоето писмо завършва с «негодник».

При това положение какво да ти пиша?

У всеки човек има, или по-вярно, трябва да има лична гордост. Но аз бих искал да премахна едно политическо недоразумение. Написах ти писмо от личен характер (за което сега много съжалявам) в тежко душевно състояние; съсипан, писах просто до един голям човек; стигах до полуда само при мисълта, че току-виж някой повярвал в моята виновност.

И ето, изкрещявайки, ти писах: «Ако мислите, че е „неискрено“ (че например статиите си за Киров съм писал „неискрено“), а ме оставяте на свобода, тогава вие самите сте страхливци» и т.н. И после: «А АКО ВИЕ НЕ ВЯРВАТЕ В ОНОВА, което е наломотил Кам…» и т.н. И какво? Според тебе аз мисля, че вие сте страхливци, или изкарвам ръководството страхливци? Тъкмо обратното, с това аз казвам: тъй като на всички е известно, че вие не сте страхливци, значи, вие не вярвате, че мога да напиша неискрени статии. Та нали това се вижда от самото писмо!

Но ако така заплетено съм го написал, че то може да се разбере като нападка, тогава аз — не от треперковщина раболепна, а истински — трижди, писмено и както щеш, си взимам всички тия фрази назад, макар че съвсем не това съм искал да кажа, което ти си помислил.

Аз смятам партийното ръководство за забележително. И в самото си писмо до тебе, без да изключвам възможността за грешка от моя и от ваша страна, писах: «В историята има случаи, когато ЗАБЕЛЕЖИТЕЛНИ личности и ПРЕВЪЗХОДНИ политици също правят грешки от частен характер»… Нима това го нямаше в писмото? Точно такова е и моето действително отношение към ръководството. Това много отдавна съм го рекъл и няма да се уморя да го повтарям. Осмелявам се да мисля, че съм го доказал с дейността си през всичките тези последни години.

Във всеки случай, това недоразумение моля да бъде премахнато. Много се извинявам за миналото си писмо, занапред няма да те обременявам с никакви писма. Крайно изнервен съм. Това беше причината за писмото ми. Междувременно необходимо ми е възможно по-спокойно да изчакам завършека на следствието, което, уверен съм, ще докаже, че нямам нищо общо с бандитите. Защото това е истината.

3.IX.36 г.

Прощавай. Бухарин“[14]

Бухарин казва „Прощавай“, но Сталин още веднъж ще разхлаби примката около гърлото на задъхващия се. На 10 септември 1936 г. „Правда“ съобщава, че Прокуратурата на СССР не намира данни, потвърждаващи престъпно деяние, и прекратява делото. Но това ще бъде само временен отдих. Сталин решава, че в следващото действие на трагедията главното действащо лице трябва да бъде Пятаков. Той сам ще определя последователността на спектаклите. През февруари ще дойде редът и на Бухарин… Февруарско-мартенският пленум на Централния комитет от 1937 г. не само ще „обоснове“ теоретично необходимостта от кървава жътва, но и ще хвърли под Сталиновите сърпове нови жертви…

Сталин разчиства мястото на пиедестала. Още един съратник на Ленин се оказва в канавката. „Вождът“ чувства, че може, в правото си е да взима еднолично и най-важните решения. Та нима, мисли си сигурно той, това е в разрез с принципите на диктатурата на пролетариата, на ролята на вождовете в революцията?

[1] Сталин, И. В. Соч. Т.12, с.1. ↑

[2] Образни названия на групите депутати в Законодателното събрание и в Конвента на Франция (1791–1794 г.). На Планината са якобинците (монтанярите), а в Блатото — мнозинството в Конвента, което нямало своя програма. — Б.пр. ↑

[3] Бухарин, Н. И. Атака. Сб. статей. М., 1924, с. 98, 99. ↑

[4] Бухарин, Н. И. Избранные произведения. М., 1988, с.133. ↑

[5] Большевик, 1925, №8, с. 6, 14. ↑

[6] Cohen, St. Bukharin and the Bolshevik Revolution. N.Y., 1974, p.182. ↑

[7] Бухарин, Н. И. Избранные произведения. М., 1988, с.137. ↑

[8] Плутарх. Сочинения. М., 1933, с.259. ↑

[9] Cohen, St. Op. cit, p.337. ↑

[10] Сталин, И. В. Соч. Т.12, с.69. ↑

[11] Пак там, с.70, 79. ↑

[12] Сталин, И. В. Соч. Т.12, с.132. ↑

[13] Социалистический вестник, 1931, №8 (245). ↑

[14] ЦГАСА, ф.33987, оп.3, д.891, л.25-31. ↑

ЗА ДИКТАТУРАТА И ДЕМОКРАЦИЯТА

Лениновите томчета в библиотеката на Сталин са изпъстрени нагъсто от ръката на притежателя им. Една подробност: може да ги е чел, да ги е изучавал, да се е запознавал с написаното, а може и просто да е търсел нужния му цитат или мисъл на Ленин, но едно е сигурно — генералният секретар малко се е интересувал от Лениновите идеи за демокрацията. Написаното за диктатурата на пролетариата е с много бележки. Ще повторя още веднъж: диктатурата и демокрацията са двете страни на един и същи медал, ако става дума за пролетарската диктатура.

… Намирайки се в началото на 1917 г. далече от Русия, Ленин е затънал до гуша в теоретичните си разработки. Записките в тетрадката му, които влизат в историята като знаменитата „Синя тетрадка“, са озаглавени „Марксизмът за държавата“. В тревожните юлски дни, когато Временното правителство се опитва да разгроми болшевишката партия и да унищожи физически вожда на революцията, в Разлив Ленин продължава работата си над книгата. Въз основа на многобройните си бележки, събрани в „тетрадката“, въз основа на положенията и идеите, изказани от основоположниците на научния социализъм, само за няколко седмици, през август и септември, написва гениалния си труд „Държавата и революцията“. Препрочитайки го още веднъж по време на работата ми над тази книга, бях привлечен особено от идеите за държавата през преходния период, за диктатурата на пролетариата.

Ленин си задава въпроса: „А какво е отношението на тази диктатура към демокрацията?“ И си отговаря с думи от „Комунистически манифест“: „превръщане на пролетариата в господстваща класа и завоюване на демокрацията“. Да, специално подчертавам това: в диктатурата Ленин вижда инструмент за потискане на експлоататорите, на потисниците. Без това е невъзможно да се пристъпи към социалното преустройство на обществото, да се поведе борба за материализиране на идеалите на социализма.

Демокрацията и диктатурата са съпоставими понятия. В известен смисъл всяка държава е политическа диктатура на господстващите класи. Ще ви предложа още една извадка от „Държавата и революцията“. Диктатурата на пролетариата, пише Ленин, „съединява насилието спрямо буржоазията, т.е. спрямо малцинството от населението, с пълното развитие на демокрацията, т.е. на действително равноправното и действително всеобщото участие на цялата маса на населението във всички държавни дела“[1]. Тези Ленинови акценти върху пълното развитие на демокрацията са особено важни, но Сталин фактически не им обръща внимание.

В родената през октомври 1917 г. диктатура на пролетариата насилието заема челно място. И това е естествено: води се борба за победа, за устояване, за оцеляване. Но някак си стана така, че не само в буржоазната литература, но понякога и в марксистката, най-вече през 20-те и 30-те години, се анализира само тази страна на диктатурата. Докато Ленин винаги е смятал, че съзидателната, демократичната функция на пролетарската диктатура е не само най-важната, но и съдържа тенденцията да стане главна и единствена. За съжаление Сталин не споделя, поне на практика, тази Ленинова идея. За него в диктатурата на пролетариата като форма на властта на трудещите се завинаги главен остава насилственият елемент.

Още в началото на 30-те години проницателните умове са могли да разберат, че Лениновите думи „този апарат не принадлежи на нас, а ние му принадлежим“[2] отразяват реалното положение на нещата. Ражда се диктатурата на бюрокрацията. На колективната бюрокрация. А бюрокрацията постепенно създава елита, цялата йерархия от началници. Директивите стават кажи-речи главното средство за социално общуване. Всичко се решава в кабинетите. Събранията, сесиите, конгресите само „одобряват“, „поддържат“. Народовластието е празна дума. Колелцата на бюрократичната машина се въртят бавно, но невъзвратимо. На централния пулт седи Сталин и поглежда от прозорците на Кремъл своята рожба. Така се изражда, изопачава преходът към социализма, към Сталиновия социализъм.

Сталин никога не разбира, не иска да разбере същината на пролетарската демокрация, на народовластието. Архивът, бележките, записките, речите му свидетелстват: за него демокрацията не е нищо повече от свобода да се поддържат (само да се поддържат!) решенията на партията. А тъй като според дълбокото му убеждение той, генералният секретар, олицетворява партията, истинският демократизъм е в одобрението, в съгласието с неговите изводи, решения и намерения. Не всички изведнъж забелязват, че при разчистването на сметките си с Троцки, Зиновиев, Каменев, Бухарин, Пятаков, Риков и с другите лидери на партията, мислещи не като него, Сталин подчертава заедно с това различията им не с неговите възгледи, а с ленинизма. Един от най-коварните и антидемократични похвати на Сталин е в това, че отъждествява (във всички случаи!) своите позиции, възгледи и решения с Лениновите идеи. Не всички изведнъж забелязват, че поради този негов похват никой не успява да излезе прав в полемиката и в сблъсъка си с него. За да стане това, трябва да се развенчава Ленин!

Да, разбира се, има въпроси, към които Сталин подхожда от правилни, ленински позиции (например за възможността да се построи социализъм в СССР). Но нали в края на краищата генералният секретар се изхитря така да представи всичко, че грешките му по националния въпрос, отрицателното му отношение към „късния НЕП“, погрешната му концепция за класовата борба, неправилното разбиране на същността на колективизацията и преувеличаването на ролята на апарата в политическата структура на държавата да се разглеждат не като нещо друго, а като безпогрешна интерпретация на истинския ленинизъм! Счепквайки се с Бухарин, малко преди той да бъде изваден от състава на Политбюро, Сталин гневно подмята:

„Цялата ви компания — това не са марксисти, а гадатели. Никой от вас не е разбрал Ленин!“ — „Е, как така, да не би само ти да си го разбрал?!“ — „Повтарям, не сте разбрали Ленин! Нима си забравил колко пъти те е кастрил Ленин за левичарството ти, за опортюнизма и объркването ти?“

Почти със същите думи Сталин ще „притисне“ Бухарин и на априлския пленум на ЦК и ЦКК през 1929 г. Червената нишка във всичките му обширни разсъждения е, че той, Сталин, защитава ленинизма, включително Лениновото разбиране за народовластие, за демокрация. Генералният секретар узурпира монопола за тълкуване на Лениновите становища и това се превръща в един от изворите на много бъдещи беди. В ония дни никой не успява сериозно да покаже дълбоката несъстоятелност на Сталиновите догматични претенции за ролята на единствен „защитник“ на Лениновото наследство.

Когато през януари 1933 г. на обединения пленум на ЦК и ЦКК Сталин обобщава резултатите от първата петилетка, той включва в доклада си специален раздел за задачите на борбата „с остатъците от враждебните класи“ и резултатите от нея. Макар да става дума за „остатъци“, той призовава да се води с тях „непримирима борба“. И нито дума за превъзпитаването, за включването на мнозина „бивши“ и на членовете на семействата им в новия живот, който е в състояние по-бързо и по-ефективно да изменя техните умонастроения и „класови инстинкти“. Рисувайки социалната картина в обществото след първата петилетка, той казва:

„Остатъците от умиращите класи: частните индустриалци и техните ратаи, частните търговци и техните помагачи, бившите дворяни и попове, кулаците и аргатите им, бившите бели офицери и подофицери, бившите полицаи и жандарми… са плъзнали по нашите заводи и фабрики, по нашите учреждения и търговски организации, по предприятията на железопътния и водния транспорт и най-вече по колхозите и совхозите. Плъзнали са и са се скрили там, надялали маските на «работници» и «селяни», а на туй отгоре някои са се промъкнали дори в партията.

С каква цел са отишли там? Разбира се, с чувство на омраза към съветската власт, с чувство на люта враждебност към новите форми на стопанството, на бита и културата… Единственото, което им остава да правят, е да пакостят и да пречат на работниците и колхозниците, на съветската власт, на партията. И те пакостят както могат, действайки подмолно. Подпалват складове и чупят машини. Организират саботажи. Организират вредителство в колхозите и совхозите, като при това някои от тях, измежду които има и по някой и друг професор, стигат в своя вредителски жар дотам, че ваксинират добитъка в колхозите и совхозите с чума и синя пъпка, помагат за разпространяването на менингит сред конете и т.н.“[3]

Слушайки тия мрачни изводи за положението в страната в началото на 1933 г., всеки, който е имал честна съвест, сигурно е изпадал в ужас. Навсякъде врагове, вредители, остатъци от експлоататорските класи и при това, кой знае защо, пак толкова опасни, както и в първите години на съветската власт. Без съмнение, враждебно настроени, несъгласни със съветската власт е имало, и то не малко. Това е естествено. Но те очевидно не са представлявали такава страшна опасност, каквато описва Сталин. А ги описва така, за да направи следното обобщение: „Силна и мощна диктатура на пролетариата — ето какво ни е нужно сега, за да превърнем в пух и прах последните остатъци на умиращите класи и да турим край на престъпните им машинации.“[4] Генералният секретар залага на по-нататъшното изостряне на репресивната, насилствената функция на пролетарската диктатура.

В края на 20-те и началото на 30-те години такива изказвания Сталин прави много често. Формира се лека-полека обществено съзнание, в което наред с революционния устрем и ентусиазъм, с колективния оптимизъм започват да пускат кълнове семената на подозрението, на недоверието към околните, на склонността да се повярва и в най-нелепите легенди за „врагове на народа“. Настъпилото през 1937 и 1938 г. истинско безумие не би възникнало, ако съзнанието на хората не е било подготвяно постепенно за него. Милионите хора, живеещи в реално капиталистическо обкръжение, свикват полека-лека с мисълта, че сред приятелите им, сред другарите им, колегите в завода, в университета, в ротата, в творческия колектив има „спотаили се“ врагове, чакащи удобен момент да си покажат рогата… Призивът, лозунгът, директивата са в състояние да „подтикнат“ мнозина към, както казва Сталин, „довършване на последните остатъци от капитализма“. А оттук до терора е само една крачка. Или най-малкото, готовност за терор. Ето защо Сталин, подчертавайки някои места от текста на Лениновата реч, произнесена на заседанието на Петроградския съвет на 17 ноември 1917 г., не обръща никакво внимание на следните редове: „Терор, какъвто са упражнявали френските революционери, които са гилотинирали беззащитни хора, ние не упражняваме и, надявам се, няма да упражняваме.“[5] Сталин не е дорасъл за такова разбиране на пролетарската диктатура. Напротив, генералният секретар смята, че употребата на насилие е органичен елемент от мирното изграждане на социализма. „Репресиите — заявява той през лятото на 1930 г. пред XVI конгрес на партията — са необходим елемент от настъплението.“[6]

А страната действително настъпва. Още преди 1930 г. обемът на промишленото производство достига 180% от довоенното равнище. До началото на колективизацията се произвежда толкова селскостопанска продукция, колкото преди войната. Страната се превръща от аграрна в индустриална. С бързи темпове се ликвидира неграмотността. Милиони хора получават възможност да се приобщят към най-добрите творби на световната култура. Народът и страната са в подем, макар да се извършват едновременно с това крайно болезнените и трагични процеси на „ликвидирането на кулачеството като класа“ и да се създава една извънредно сурова командно-бюрократична система за управление на народното стопанство, културата и науката. Революционният пълнеж на Октомври продължава да подклажда активността на хората в изработването на обществено съзнание, в трудовата и социалната им дейност. Пускат постепенно корени нормите на колективистичния морал. Сякаш самото време импулсира демократичните начала в държавата и обществото. Но след Ленин те не получават някакво видимо развитие.

Занемаряването на демократичната страна на пролетарската диктатура създава опасност масите рано или късно да се „откъснат“ от социалното творчество и хората да се превърнат в слепи изпълнители, във „винтчета“ от гигантската държавна машина. Но Сталин не бърза да „включва“ демократичния потенциал на социализма. Може би е трябвало някой да му напомни, че „социализмът — както Ленин учи — е невъзможен без демокрация в двояк смисъл: (1) пролетариатът не може да извърши социалистическа революция, ако не се подготвя за нея чрез борба за демокрация; (2) победилият социализъм не може да задържи победата си…“[7] Още на другия ден след Октомврийското въстание Ленин произнася думи, актуални тогава, през 17-а година, не по-малко актуални на границата между 20-те и 30-те години, изключително важни и днес: „Ние трябва да предоставим на народните маси пълна свобода на творчеството.“[8]

Сталин много разсъждава по въпроса за демокрацията и диктатурата. Томовете от Лениновите трудове в неговия кабинет са неми свидетели на размислите му. Той изобщо не се и съмнява, че диктатурата има приоритетно значение по отношение на демокрацията — та нали класиците са писали за това! Изобщо той рядко се съмнява, а пък дори и да се съмнява понякога, едва ли някой може „да види“ това. Лицето му, неизразяващо емоции, сякаш е създадено за многобройните мраморни копия, които скоро ще се появят по площадите на стотици и хиляди градове. Гледайки през пролуките на тежките завеси, Сталин сигурно си е казвал: „Колко тясно, по попски тълкува диктатурата и демокрацията компанията на Бухарин! Не е ли ясно например, че ролята на работническата класа трябва да се повишава, да се издига! Всеки селянин трябва да вижда в работника свой вожд!“ Спомнял си е сигурно, че когато преди една година, през октомври 1930, предложи работниците „да се прикрепят твърдо“ към своите предприятия, до него стигнаха сведения за спотаено недоволство. И то защото беше продиктувал: „Да се забрани през идните две години издигането на квалифицирани работници във всички апарати на управлението (освен в производствените и профсъюзните).“ Но ето че след половин година почувства реакцията от това решение, и то от задграничните контрареволюционери. Някакъв си там С. Шварц, избягал меншевик, публикува в „Социалистический вестник“ статията „Работническата класа и диктатурата“. А в нея пише, че Сталин е причината да се появи „тенденцията към отстраняване на работниците от апарата за управление, тенденцията за превръщане на работниците в трудово съсловие, длъжно да проявява максимално напрежение на трудовата си енергия и да се подчинява безусловно на диктатура, откъсваща се социално от него“[9]. Дори термини измислили: „съсловие от данъкоплатци на диктатурата“, „трудово съсловие“, Гробокопачи на революцията! Ако не бяха ги разгромили болшевиките още в ония, сега вече далечни дни, днес той нямаше да бъде тук, в Кремъл, пък и изобщо всичко щеше да се сведе до някакво буржоазно февруарско недоносче…

Той никак не може да разбере защо и социалдемократическият печат, и настроеният враждебно към него Троцки атакуват толкова яростно партийния апарат, диктатурата. Нима не е ясно, че тя е най-важният инструмент на властта? Мислите му отново и отново го убеждават, че историята е права: апаратът е оръдие на диктатурата. А без диктатура са направо безсмислени дори разговорите за социализъм и демокрация…

Днес обаче знаем, че Сталин укрепва не толкова диктатурата на пролетариата, колкото диктатурата на бюрократа.

Сталин много говори за равенство, за интересите на обществото като изходни предпоставки на социалистическата демокрация. През 1936 г. в разговор с група партийни работници от ЦК, отговарящи за подготовката на учебници, той подчертава: „Нашата демокрация трябва винаги да поставя на първо място общите интереси. Личното пред общественото — това е почти нищо. Докато има мързеливци, врагове, разхищения на социалистическата собственост, значи има хора, чужди на социализма, значи е нужна борба…“

„Личното пред общественото — това е почти нищо.“ Без никой да си дава сметка за вредите, у хората постепенно се насажда убеждението, че всички ние сме стопани на общонародната собственост. А онова, което принадлежи на всички, не принадлежи на никого. Чувството на стопанин сякаш изчезва. Постепенно възтържествуват принципите на изравняването. За изобретението на работник изобретател може и да не се изплатят няколко хиляди рубли, макар то да носи печалба с милиони, само защото е един човек — това са „много“ пари. Така се формира постепенно типът на работника, който се бои „да не се пресили“, на човека, който спокойно се примирява с надписването, с измамата, с явната кражба: „Какво, да не би държавата да обеднее от това?“ Така „избуя“ Сталиновият тезис: „Личното пред общественото — това е почти нищо.“ А Сталиновата „демокрация“ държи хората в това състояние. Подбутват ги главно принудата, административните мерки, страхът, другите лостове на системата, възцарена от самодържеца.

Сталин не се „обявява“ против демокрацията, защото я разбира така, както може да я разбира един деспот. Та нали не са малко „цезарите“, нямащи нищо против създаването на послушни парламенти и на традиционна инсценировка с избори, клетви за вярност, формално представителство. За него демокрацията като израз на социалистическото народовластие е приемлива и търпима само дотолкова, доколкото укрепва личната му диктатура. В разговора си с Хърбърт Уелс за основа той поставя властта „като лост за преобразования“, лост за въвеждане на нова законност, нов ред. Но не поставя нито веднъж властта на едно равнище с народовластието. Нито веднъж! Сталин нищо друго не обича така, както властта: пълната, неограничената, огряната от „любовта“ на милионите власт. Тук той сполучва. Преди него никой на тоя свят не е успявал, а и занапред, както личи, никой няма да успее да извърши невъзможното: да унищожи милиони свои съотечественици и да получи в замяна любовта на още много и много милиони свои съграждани. И всичко това се вмества в Сталиновото разбиране за диктатура и демокрация!

С течение на времето „жертвоготовността“ става за Сталин един от неотменимите атрибути на социализма. Когато се планира нов строеж в Сибир или на Север, то „по план“ се определя потребността от покриване на „естествения разход“ на работна сила. Органите на НКВД дори планират „капацитета“ на районите, своеобразен резерв от затворници, предназначен за „социалистическите строежи“. От края на 20-те години вече няма недостиг от евтина и безправна (често и обречена да загине) работна ръка. Сталин поддържа всички „инициативи“ за използване на затворници. Или промърморва на помощника си „Съгласен съм“, или се разписва набързо върху документа. Това означава, че предложението на ведомството да бъдат използвани десетки и хиляди „народни врагове“ в един или друг район е одобрено.

Ще избързам напред, за да допълня: в своите записки до Сталин Берия много пъти твърди, че задачите, възлагани на органите на НКВД, са толкова големи, та „живата сила“ не достига.[10] И Сталин „откликва“.

На 25 август 1938 г. на заседание на Президиума на Върховния съвет на СССР се обсъжда въпросът за предсрочно освобождаване на затворниците за добра работа. Сталин възразява: „Не трябва ли да се направи така, че хората да остават в лагерите? А то, ако ги освободим, ще се върнат вкъщи и пак ще тръгнат по стария път. В лагера атмосферата е друга, там трудно се тръгва по лоши пътища. Ами нали сега у нас има доброволно-принудителен заем. Я нека да въведем и доброволно-принудително оставане.“[11]

Указанието на „вожда“ е ясно. И излиза указ „Относно лагерите на НКВД“, съгласно който „осъденият, отбиващ наказанието си в лагерите на НКВД на СССР, трябва да изтърпи докрай определения от съда срок“. Такава е Сталиновата демокрация.

Атрофирането на демократичните начала води до създаването на машина за принуда и на силен наказателен апарат. Бързо се разпространява догматизмът в обществените науки, идеологията и пропагандата. Но главното, на което искам да обърна внимание, е, че липсата на народовластие довежда бързо до първите прояви на надценяване на ролята на отделната личност, до превъзнасяне на заслугите й, до представяне на Сталин като някакъв митичен месия.

Интересно е отношението на самия Сталин към възвеличаването на личността му. (Това мнозина забелязват още преди апогея на култа към личността.) Предлагам извадки от разговора на генералния секретар с Емил Лудвиг, състоял се на 13 декември 1931 г.

Лудвиг. В странство, от една страна, знаят, че СССР е държава, в която всичко трябва да се решава колективно, а, от друга страна, знаят, че всичко се решава еднолично. Кой тогава решава?

Сталин. Едноличните решения винаги или почти винаги са едностранчиви решения. Във всяка колегия, във всеки колектив има хора, чието мнение трябва да се има предвид… Никога, при никакви условия нашите работници не биха търпели сега властта на едно лице.

Лудвиг пита как Сталин се отнася към методите на йезуитите.

Сталин. Основният им метод е следенето, шпионирането, влизането под кожата, гаврата — какво положително може да има в това?

Лудвиг. Вие многократно сте се подлагали на риск и опасности. Вас са ви преследвали. Участвали сте в боеве. Много от вашите близки приятели са загинали. Вие сте останал жив… Вярвате ли в съдбата?

Сталин. Не, не вярвам… Това е предразсъдък, глупост, отживелица от митологията… На моето място сигурно друг щеше да бъде, все някой трябва да седи тук… Аз не вярвам в мистиката.[12]

Както виждате, Сталин умее да отговаря наглед „правилно“. Но това съвсем не означава, че думите му отразяват неговите убеждения.

Един от дълбоко скритите източници на много човешки нещастия, включително и от култов характер, е дуализмът (раздвоеността) на личността, както при Молиеровия Тартюф. На думи — едно, на дело — друго. За Сталин това става норма: да осъжда „вождизма“ и да го подхранва, да критикува йезуитството и на практика да го поощрява, да говори за колективно ръководство и да го свежда до пълно самовластие. Дуализмът произтича от лъжата, продукт е на антиистината, една от основите, върху които се крепи боготворенето на самодръжците.

Още в началото на 30-те години Сталин ограничава своите (и без това крайно редки!) посещения в области, предприятия, войскови части. От една страна, не познава производството и няма никакво желание тепърва да вниква в „земните суетни дела“, свързани с технология, с производителност на труда, с рентабилност и други подобни. От друга, непрекъснато го преследва чувството, че някои се канят да го убият. Та нали си има врагове — Троцки например или някой друг от „предишните“ може да се реши на крайни мерки. „Органите“ постоянно го предупреждават, че това не е изключено. Ето какво докладва пак Улрих:

„До секретаря на ЦК на ВКП(б)

др. Й. В. Сталин

На 16 декември т.г. след двудневно разследване в закрито заседание военната колегия при Върховния съд на СССР произнесе присъдата си по делото на група шпиони и терористи, които са подготвяли за 7 ноември 1935 г. по поръчение на германски гражданин терористичен акт на Червения площад. Осъдени са на разстрел Г. И. Шур, В. Г. Фрейман, С. М. Певзнер, В. О. Левински…“[13]

Сталин спира да чете по-нататък и си казва: „Мене гледат да докопат.“ Но той ще изскубне и корените на тези неудобни врагове. Ще ги изскубне!

Рядко се „явява“ пред народа. Опитвайки се да бъде по свой начин проницателен, смята, че колкото по-рядко се мярка пред очите на хората, толкова по-лесно ще създава у тях желания от него образ на собствената си персона. Загадъчното, тайнственото, скритото вървят ръка за ръка със свещеното, легендарното, свръхчовешкото… И поради това заменя посещенията при трудови колективи с най-внимателен анализ на документите, с редовно гледане на поредната кинохроника, с изслушване на многобройни доклади и с нещо, което малцина знаят — с размисли пред географската карта.

Сталин обича да постои пред картата и да огледа като господар гигантската страна. Без да е надарен с богато въображение, той все пак си е представял как се трудят сега милиони хора, за да осъществят неговите, на своя „вожд“, решения. И понякога е местел пръста си по картата: Туркестано-Сибирската железница, Магнитка, Днепърската водноелектрическа централа, Беломорско-Балтийския канал, Кузнецкия каменовъглен басейн; дълго се е вглеждал в поречието на Колима. Дори за да разгледа по-добре тези краища, трябва да направи няколко крачки надясно… След един такъв размисъл пред картата той неочаквано позвънява на Ворошилов и го пита изучават ли в Червената армия география. Добре ли познават червеноармейците картата на страната? Защото, когато човек разглежда картата на родината си, тегли отдолу чертата Сталин, у него се пораждат гордост, че е неин син, преданост към нашето дело, към идеите ни… Ворошилов не е готов да отговори на такъв нестандартен въпрос, измърморва нещо ни в клин ни в ръкав и обещава да изучи въпроса. По негово указание още на другия ден Политическото управление на Революционния военен съвет (ПУР) е готово със записката си.

„До др. Сталин

На Вашето запитване дали червеноармейците изучават география съобщавам, че география се изучава от всички червеноармейци задължително и по специални програми. Освен изучаването на география по реда на общообразователната подготовка тя се преминава също и в политическите занятия. Особено внимание се обръща при това върху изучаването на картата.

Тази година допълнително към онова, което имат частите, ПУР разпраща 220 хиляди географски карти, 10 хиляди, географски атласа, 8 хиляди карти на националните езици и 10 хиляди глобуса.

28 юни 1935 г.

К. Ворошилов“[14]

Сталин прочита с удовлетворение записката и без да се надига от креслото, поглежда картата. Макар да не е близо до стената, вижда къде се намират Сталинград, Сталино, Сталинск, Сталинабад…

Наскоро след смъртта на Ленин възниква крайно съмнителната култовска практика да се дават на градове, райони, предприятия, висши учебни заведения, театри и тъй нататък имена на партийни, държавни и културни дейци. Превръщат се в норма съобщенията на вестниците, че предсрочно изпълняват плана си за тримесечието химическият завод „Сталин“ (Москва), тъкачната фабрика „Ворошилов“ (Твер), първа и трета книжна фабрика „Зиновиев“ (Ленинград), завод „Бухарин“ (Гус-Хрусталний) и тъй нататък. На практика към края на 20-те години не остават вече области, където името на Сталин да не е дадено на някой административен, производствен или културен обект или учреждение. По тоя начин в съзнанието на хората неусетно се загнездва мисълта за изключителната, понякога недостъпна за разбиране от обикновения човек (ирационална) роля на Сталин в съдбата на нацията, в историята на народа, в неговото бъдеще. Славословия по адрес на „вожда“ може да се чуят във всеки служебен доклад или изказване, където покрай тях се превъзнася и „вождът“ от местен мащаб.

Ето един характерен пример: Н. С. Хрушчов, секретарят на Московския градски комитет на ВКП(б), в изказването си на пленума на градския комитет през юни 1932 г. намира за нужно да спомене: „Правилното болшевишко ръководене на Московския областен комитет и на градския комитет на партията, указанията, които получаваме при всекидневната си работа от другаря Каганович, огромната активност на работниците ни осигуряват изпълнението на задачите, които стоят пред. Московската партийна организация…“ Тези молитвени клетви за вярност, станали неотделим елемент от обществения живот при Сталин, се оказват толкова неизтощими, че се леят десетилетия наред и след неговата смърт. С този атрибут на култовщината не само се боготвори ръководителят, с него, ако щете, се оскърбява целият народ — творецът на всички земни блага се поставя в положението на „признателен ратай“, а не на стопанин. Неволно човек добива впечатлението, че хората, отказали се от бог на небето, си създават бог на земята.

Да, именно създават. Най-активни в създаването на култа към „вожда“ са Молотов, Ворошилов и Каганович. В славословията за Сталин техните гласове са най-кресливи. Колкото и да е парадоксално, в този хор се чуват и гласовете на Зиновиев, Каменев, на Бухарин и на някои други изпаднали в немилост ръководители. Някак си неудобно е да се четат речите и статиите им, особено на Зиновиев, който посипва разкаяно главата си с пепел за грешките в миналото и величае „прозорливостта и мъдростта на вожда на партията другаря Сталин“. Дори Бухарин не се въздържа от ласкателства. Кой знае, може би те наистина са загубили вярата си в онова, за което са се борили, или просто инстинктът за самосъхранение е помрачил разума им? Най-усърден от всички е Карл Радек, за когото Сталин казва в тесен кръг: „Дребен троцкист, при това без убеждения.“

През 1934 г. Радек написва брошура за Сталин „Архитектът на социалистическото общество“ под формата на лекция от някакъв митичен курс по история на победата на социализма — лекция, която, както мечтае авторът, щяла да бъде прочетена през 1967 г. на 50-ата годишнина от Октомврийската революция в „школата за междупланетни съобщения“. Дори само с това (1967 г.!) Радек изразява пожеланието си заемащият вече дванайсет години поста генерален секретар Сталин да бъде и след трийсет и три години (!) на кормилото на партията и държавата. Цялата брошура е написана приблизително в същия стил, както приведения по-долу откъс: „Политическите вождове заемат мястото си в партията и в историята на основата на избори, не на основата на назначения, макар в една демократична партия, каквато беше ВКП(б), тези избори и назначения да бяха необходими, за да заеме вождът мястото си. Вождът на пролетариата се определя в борбата за бойната линия на партията, за организирането на нейните предстоящи боеве. И Сталин, който и при Ленин беше сред първите в ръководството на партията, стана неин всепризнат и любим вожд…“[15] За ония времена книжката излиза в колосален тираж — 225 хиляди бройки — и няколко пъти е преиздавана. Когато един от „непримиримите“ подхвърля жлъчно на доскорошния троцкист Радек „Та не разправяше ли ти довчера съвсем друго за Сталин, как да го разбираме това“, той най-спокойно отвръща: „Ако аз и такива опозиционери като мене живеехме във времето на Робеспиер, всеки от нас щеше да бъде вече с една глава по-нисък…“ Радек просто предугадил онова, което го чакало след три години: възхваляването на Сталин не помага нито на него, нито на Зиновиев, нито на Каменев, нито на много други, които, признавайки идейното си поражение, са готови да изпълняват каквото поиска от тях „любимият им вожд“. Радек не разбира, че много от онова, което ни заобикаля, е мимолетно, краткотрайно, лъжовно. Това, което иска да представи за вечно, непоклатимо — величието и славата на „вожда“, — е такова (и то отчасти!) само в сравнение с него самия. Реката на промените никога не пресъхва.

В официалната литература успоредно със славословията започва неусетно да се преразглежда историята и да се формира постепенно мисълта, че вождовете на Октомври са двама: Ленин и редом с него вездесъщият Сталин. В предисловието към 6-томното издание на Лениновите съчинения Адоратски се опитва да убеди читателите, че Лениновите трудове трябвало да се изучават заедно с работите на Сталин, че в „Основите на ленинизма“ „вождът“ излагал в концентриран вид Лениновите идеи, и т.н.

Още преди култът да стигне апогея си, са правени опити за увековечаване на Сталин и в политическата му биография. В неговия фонд има писмо на Ярославски до генералния секретар, в което се казва:

„Днес Серго, преди да отпътува, ми позвъни, че говорил с Вас по повод на замислената от мене книга «Сталин»…“

Върху писмото както винаги — отговор на генералния секретар с молив:

„До др. Ярославски. Аз съм против. Мисля, че не е дошло още времето за биографии.

1.VIII.1931

Й. Сталин“[16]

Резолюцията е твърде красноречива: „Не е дошло още времето за биографии.“ Триумфът на издигнатата в култ една-единствена личност тепърва започва. Селячеството още не е прекършено. Още стърчат само скелите на новите заводи, още е жива по-голямата част от Лениновата гвардия и преди всичко ония, които добре помнят какъв е бил Сталин само преди десет години. Току-що са се появили статии като панегирика на Ворошилов, подготвен за 50-ата годишнина на „вожда“. Главното е постепенност, последователност, невъзвратимост… Важното е да бъде запазена пред хората привързаността му към скромното държане. Ето и днес забеляза, че когато седна не на първия, а на втория ред в президиума, аплодисментите в залата избухнаха с нова сила. Хората се повдигаха на пръсти, за да зърнат нисичката му фигура. „Времето за биографии“ тепърва ще дойде…

Но вече е сложено начало на практиката да се изпращат до „вожда“ верноподанически писма и рапорти. Ето един пример: На 7 април 1931 г. комуната „Сталин“ в село Цасучей. Оловяниковски район от Източносибирския край, изпраща в Москва рапорт, публикуван в „Правда“:

„Повишавайки насрещния план по разширяването на посевните площи, комуната вместо преподадената ни (така е в текста — б.а.) цифра 262,5 ха засява 320 ха… Ние сме за генералната линия на партията под ръководството на болшевишкия ЦК и най-добрия ленинец др. Сталин! Ние сме за пълното осъществяване на петилетката за 4 години и за ликвидиране на кулачеството на основата на пълната колективизация! По поръчение на комунарите от комуна «Сталин»

Климов, Токмаков“

Скоро такива писма започват да се приемат на всяко събрание във всяко предприятие, колхоз, совхоз, висше учебно заведение, учреждение. Заражда се деформацията на общественото съзнание, което ще бъде подхранвано занапред изключително с митовете на култовщината. Пропагандата зее повече и повече ще набляга на сляпата вяра — всичко, което казва, изразява и формулира Сталин, е неоспоримо, вярно, не се нуждае от доказателства. С други думи, Сталин е полубог. В последна сметка станалите основа на целия обществен живот митове ще бъдат сведени до два простички постулата:

— Вождът на партията и народа е най-мъдър от всички. Силата на интелекта му е в състояние да отговори на всички въпроси от миналото, да вникне дълбоко в днешното и да вижда утрешното. „Сталин — това е Ленин днес.“

— Вождът на партията и народа е пълно олицетворение на абсолютното добро, на грижата за всеки човек. Той отблъсква злото, отхвърля невежеството, вероломството, жестокостта. Един човек с благодушна усмивка и с мустаци, който държи на скута си малко момиченце с червено флагче в ръцете…

Системата от митове, без които е невъзможен култът към личността, започва да се заздравява с ритуали (задължително изтъкване на ръководните указания на „най-добрия ленинец“, поемане на насрещни планове, изпращане на благодарствени писма, разпространяване на показна символика и т.н.). Обективно погледнато, колкото повече е превъзнасян Сталин, толкова повече е унижаван народът. Прав е германският писател Лихтенберг, като посочва: „Славата на придобилите най-голяма знаменитост хора винаги се обяснява отчасти и с късогледството на ония, които им се възхищават…“

Дали е разбирал Сталин, че възвеличаването на собствената му персона унижава партията, народа и обществото? Съзирал ли е той аморалността на този курс? Правел ли е съзнателни стъпки към засилването на цезарството? На всички тези въпроси следва да се отговори еднозначно: да, разбирал е, съзирал е, правел е. Отделните прояви, жестовете на скромност, които си е позволявал понякога, имат една-единствена цел: още повече да възвеличи себе си. И той поддържа до края на живота си изморителните и безкрайни ритуали на славословия по негов адрес. Генералният секретар сигурно е виждал цялото безобразие на установената практика над главите на хилядите демонстранти да плават стотици еднакви портрети с лика му; във всеки брой на „Правда“ да се повтаря десетки пъти „стоманеният“ му псевдоним; всеки успех да се свързва с мъдростта, грижите и прозорливостта му. Недоучилият семинарист Сталин е изучил напълно „технологията“ на култа, психологичното му въздействие, проявите му.

Знае, че освен култовете към вождове, богове и императори в историята се срещат опити за създаване и на други култове. Още Робеспиер и мнозина депутати от Конвента се опитват да вкоренят в съзнанието на народа култ към „върховното същество“. В декрета на Конвента се казва, че „култ, достоен за върховното същество, е изпълняването На гражданските задължения от всекиго“. Такава е била по своята същност новата държавна религия на републиката. На грандиозното празненство в чест на „култа към върховното същество“ Робеспиер излиза да говори пред народа с цветя и ръжени класове в ръцете. Надявал се е, че с негова помощ гражданите на републиката ще станат рицари на дълга и честта. Но жестоко се е излъгал. Когато е чел книгата за Робеспиер, Сталин сигурно не е можел да разбере как така този герой на революцията не е видял главното: да укрепва собствената си власт, да изгражда култ към себе си, а не да създава мимолетни призрачни образи на някаква си общочовешка нравственост. Генералният секретар смята култа към морала за творение на либералите, на префинените интелектуалци, стопроцентова буржоазна измишльотина.

Култ към личността… По пътя му не бива да има никакви спънки. И затова Товстуха, Двински, Канер, Мехлис, а след тях и Поскрьобишев преглеждат всеки ден и набелязват всички съществени материали за него, както и негови снимки, предназначени за пресата. А най-важните му показват. И често пъти той взима молива и прибавя една-две думи, които още по-релефно да очертаят „изключителността“, „проницателността“, „решителността“, „грижите“, „мъжеството“ и „мъдростта“ на другаря Сталин. Самият той отдавна е разбрал, че печелещият доверие образ на вожда зависи най-вече от външното му спокойствие, невъзмутимостта и величествено бавните му жестове. Та нима в трескавата суматоха на днешния клокочещ свят това няма да изпъкне като особено рядко, уникално явление?

По някой път, когато разменят мнения по безбройните въпроси, породени от онова сложно време, хората се опитват да установят от кой момент е започнал култът към личността на Сталин. Кой пръв е „призовал“ тогавашните обикновени люде да славословят генералния секретар? Споменават се имената на Ворошилов, Молотов и Каганович… И все пак по мое мнение причината за проявите на култовщината не е в това — ако Ворошилов не се е захванал да превъзнася до задъхване Сталин, друг някой е щял да запретне ръкави… В ония условия това е практически неизбежно. Почти никаква гласност, никакъв контрол отдолу за дейността на върховните органи на държавната власт, прекомерна „секретност“. Е, как тогава да не разцъфнат култовщината и съответстващите й култови обреди?

„Тайните“ на култа не са в личностите, а в процеса, който бързо се развива след смъртта на Ленин. Държавните, партийните и обществените институции се оказват неспособни за социална защита. Несъвършенствата в политическия механизъм на властта създават възможността мнението, желанието, дори прищевките на един човек да се обявяват за изява на народната воля. Социалистическата държавност не разполага с някакъв що-годе по-значителен опит, Лениновите предупреждения се вземат предвид само формално, постоянната външна заплаха създава в страната атмосфера като в „обсадена крепост“, а както е известно, там винаги се преминава съзнателно към ограничаване на демокрацията. Няма истинска изборност, ръководството не се сменя и обновява, изниква „номенклатурата“, изгражда се всевластен „апарат“, насилието се превръща в универсално средство за решаване на социалните въпроси (да си припомним Сталиновите термини „преминаване към колхози“, „да се смаже врагът“, „ликвидиране на кулачеството“, „нанасяне на съкрушителен удар по кулашките помагачи“ о т.н.). По този начин се създават предпоставки за сериозни деформации в общественото съзнание и в съзнанието на индивида. Доминираща роля започват да играят митовете, превръщащи отделния човек в божество.

Разбира се, причините за единовластието са в корените на държавата и обществото, в историята, в традициите на създаваната система. Главната идейна „заслуга“ на Сталин е, че успява много тънко и хитро да отъждестви в последна сметка името си със социализма, с новото велико дело. А по-нататък логиката е проста: славословие, защита и укрепване на социализма, което е едновременно славословие, защита и укрепване на позициите на Сталин — истинския и единствения вожд след Ленин. Впрочем тогава в партията фактически не е имало никакви съмнения, че и след смъртта на Ленин трябва да има вожд. Сталин по-рано от всеки друг прозира настроенията на масите и огромното значение на бързо разрастващия се апарат за узурпиране и укрепване на личната власт.

В организационно отношение „заслугата“ на Сталин е още по-очевидна: той успява да превърне партията в инструмент на личната си власт. Съветите, които още от края на 20-те години изпадат в подчинено, а после в спомагателно, понякога дори в бутафорно положение, загубват реално властта си. Партията, която трябва да осъществява политическото и идейното ръководство на обществото, поема изцяло функциите на държавната власт. Това я лишава от творческия й динамизъм, прави я най-важната съставна част на Сталиновата диктатура.

Заедно с това не бива да се пренебрегва и влиянието на външните фактори за формирането на деспотичното единовластие в страната. Реалната заплаха от империалистическо нахлуване дава в ръцете на партията постоянен и безспорен аргумент в „защита“ на централизацията, на ограничаването на демокрацията, на превръщането на страната в полувоенен лагер, на който, много естествено, е необходим политически пълководец. Комунистическият интернационал — Коминтернът — губи все повече и повече независимостта си и „освещава“ с авторитета на комунистическите партии вождовщината на Сталин. А и малкото буржоазни дейци, решили да сътрудничат със Съветския съюз, предпочитат да си имат работа със Сталин, а не с одържавената партия.

Най-общо казано, всичко или почти всичко (освен съвестта!) „работи“ в оня период за Сталин. При това не бива да се игнорират и субективните моменти, помогнали на Сталин — постоянното подчертаване на верността му към ленинизма, демонстративната му „скромност“, произходът му. Всичко това му позволява да осъществява цезарската си цел без драматични задръжки. Най-страшното обаче е, че мнозинството от народа и партията приемат за чист социализъм Сталиновия курс към единовластие. Тогава малцина са разбирали, че абсолютната власт развращава абсолютно.

Ето защо разсъжденията, кой е „кръстникът“ на култа, са безпредметни. Главната беда не е в това, че някой започва да славослови, а в това, че никой не помисля за народовластието, а именно народовластието по най-категоричен начин отличава социализма от другите обществено-икономически формации. Култът към личността означава изопачени социални отношения между властта и народа, между ръководителите и обществото. В общественото съзнание това се изразява в ликвидирането на свободния избор на народа, в пренебрежителното отношение към миналото, във формирането на някакъв митологичен утопизъм, в господството на сляпата вяра, а не на истината, в хипертрофирането на колективното във вреда на индивидуалното. Проявите на култа означават преди всичко трагедия на свободата — социална, духовна, политическа, нравствена. Главна жертва на култа към Сталин е именно свободата. Но това вече е въпрос за същността на култа към личността, на който ще бъде отделено по-голямо внимание в една от следващите глави.

В портрета на укрепилия още повече положението си в партията и държавата Сталин, както виждаме, започват вече да се проявяват много от ония черти, които най-пряко свързваме с бъдещите нещастия. Лениновите думи „Това са ония дребни неща, които могат да придобият решаващо значение“ ще се окажат пророчески. А засега страната изпитва невероятен изблик на ентусиазъм, надживяна е мъката на гладуването в началото на 30-те години, зад гърба й са останали кръвта и страданията на милионите селяни, стигнала е до нови върхове в индустриализацията, в социалната и духовната обнова. Особен етап в живота на страната и на Сталин става XVII конгрес на партията.

[1] Ленин, В. И. Събр.съч. Т.33, с.87. ↑

[2] Пак там, т.45, с.438. ↑

[3] Сталин, И. В. Соч. Т.13, с.207-208. ↑

[4] Сталин, И. В. Соч. Т.13, с.210. ↑

[5] Ленин, В. И. Събр.съч. Т.35, с.63. ↑

[6] XVI съезд Всесоюзной Коммунистической партии (большевиков). М.-Л., 1930, с.38. ↑

[7] Ленин, В. II. Събр.съч. Т.30, е. 128. ↑

[8] Пак там, т.35, с.27. ↑

[9] Социалистический вестник, 1931, №8 (245). ↑

[10] ЦГАОР, ф.9492, оп.2, д.6, л.78-81. ↑

[11] Пак там, ф.7523, оп.67, д.1, л.5. ↑

[12] Сталин, И. В. Соч. Т.13, с. 107, 111, 114, 119–120. ↑

[13] Архив Верховного суда СССР, ф.75, оп.35, д.319, л.26. ↑

[14] ЦГАСА, ф.33987, оп.3, д.773, л.302. ↑

[15] Радек. К. Зодчий социалистическото общества. М., 1934, с.20. ↑

[16] ЦПА ИМЛ. ф.558. оп.1, д.5088. ↑

„КОНГРЕСЪТ НА ПОБЕДИТЕЛЯ“?

Времето около края на третото и началото на четвъртото десетилетие от нашия век е твърде трудно за Сталин. Разгромяването на „десните“ в партията осигурява като че ли спокоен живот. Генералният секретар е издигнал значително авторитета си. Доскорошните опозиционери, включително и Бухарин, търсят повод и начин да подчертаят лоялността си към него, „поумняването“ и „пълното си съгласие с генералната линия на партията“. Каменев и Зиновиев например няколко пъти се опитват да възстановят предишните си „добри“ отношения със Сталин, още веднъж отиват на вилата му да се „споразумеят“ мирно и тихо с него.

Мнозина приемат падането си от високия пост като лична трагедия. Не прави изключение и този политически дует. Каменев със своите малко повече от четирийсет години някак изведнъж повяхва, побелява и се превръща в „младолик старец“. В редките си разговори със Сталин по телефона или лично непрекъснато търси повод да му напомни предпазливо за съвместното им креене при Курейка, за това, че той, Зиновиев, и Сталин са най-близките съратници на Ленин, за драматичните събития, свързани с утвърждаването на Сталин на поста генерален секретар на XIII партиен конгрес и по-късно. Зиновиев и особено Каменев не губят надежда да се върнат в горните ешелони на партийната йерархия.

На Сталин всичко му е ясно. Реагира отчасти снизходително, отчасти покровителствено. Понякога дава дори някаква надежда на изпадналите в немилост. Но дълбоко в себе си разбира, че хората, на които е задължен до голяма степен за сегашното си положение, не само не са му нужни, но и може да се окажат опасни. Зиновиев и Каменев прекалено добре го познават. А генералният секретар не гледа с добро око на хората, които знаят за него повече, отколкото предписва официалната пропаганда. В началото на 30-те години цялото му внимание е насочено към революцията в селското стопанство, скока в индустриализацията и консолидирането на привържениците му.

Промишленото производство нараства с бързи темпове. Завършва форсирано колективизацията на селското стопанство, превърнала се в същинска национална съсипия. Приближава денят на поредния XVII конгрес на партията.

Състоялият се през януари и февруари 1934 г. конгрес е наречен от Сталиновата пропаганда „конгрес на победителите“, защото в отчетния доклад на Централния комитет самият Сталин нарича успехите На партията и страната „велики и необикновени“. Безспорно, може вече да се каже, че в началото на 1934 г. страната е направила голям скок в своето развитие. Когато преглеждах черновата на доклада, върху която е работил Сталин, направи ми впечатление, че той е редактирал най-внимателно текста, всяка страница, всяко новоредие, гледал е по-изразително да покаже преди всичко постиженията. Смятал е, че огромните жертви, понесени от народа, трябва да дадат резултати. Преписвал е отново цели страници. Искал е да докаже на партията и народа, че неговото ръководство е плодотворно, успешно и победоносно.

Сталин набляга особено на това, че за три и половина години след XVI партиен конгрес промишлеността в страната е удвоила обема на продукцията си. През няколкото последни години са създадени нови отрасли в производството — машиностроенето, автомобилната, тракторната и химическата промишленост; появяват се моторостроенето, самолетостроенето, комбайностроенето; започва производството на синтетичен каучук, азот, изкуствени влакна и т.н. Генералният секретар с гордост обявява, че са пуснати в ход хиляди нови промишлени предприятия, а сред тях и такива гиганти като Днепрогес, Магнитогорския комбинат, Кузнецкия металургичен комбинат, Уралмаш, Челябинския тракторен завод, Краматорския машиностроителен завод и много други обекти. В доклада му има (както никога) много цифри, таблици, схеми. Има какво да каже на конгреса.

Сега ние някак си свикнахме да измерваме 30-те години само с мярката за трагедии, а все пак това са били години и на невиждан ентусиазъм, саможертва, масов трудов героизъм. Трудно ни е да си представим как милиони хора, задоволявайки се често с минимума, необходим за един нормален живот, са могли да вярват, че те са истинските творци на утрешния комунистически ден, че от тяхната всеотдайност зависи не само собствената им съдба, но и съдбата на световния пролетариат. Ето няколко съобщения на „Правда“ от ония години. Сталин изчита винаги този вестник докрай, а не само тук-таме, и подчертава с молив някои материали. При това със самочувствието на „едноличен стопанин“.

„Колективен рапорт на бакинските петролодобивници, обсъден на 40 митинга от 20 хиляди петролодобивници, допълнен с 53 местни рапорта и 254 писма на работници“. В него се казва, че „нефтената петилетка с усилията на работниците и специалистите и под изпитаното ръководство на Лениновата партия е завършена за две и половина години“.

Съобщение от Магнитострой:

„На строителния участък на доменния цех се роди съвсем нов тип бригада — комплексна екскаваторна бригада на стопанска сметка. Преминаването на екскаваторите на стопанска сметка даде прекрасни резултати… Самоиздържащите се екскаватори биха световния рекорд за натоварване на машините.“

Дописка от Татария:

„Прибирането на доставките на зърно минават под лозунга за подготовка за втория общотатарски конгрес на колхозниците и завоюване на правото да включим свой представител в делегацията, която ще замине с рапорт до другаря Сталин. Да заемем първото място на общосъюзната червена дъска е най-популярният лозунг в татарските колхози.“

От днешна гледна точка можем да говорим за наивност, благодушие и огромна вяра в Сталин на милионите обикновени люде, построили за нас всичко, на което сме стъпили сега. Но е несправедливо да не се възхищаваме от неудържимия ентусиазъм на тогавашните труженици, на гордостта им за извършеното, на увереността им, че бъдещето е в техните ръце. Невижданата по силата си всеотдайност, високото гражданско съзнание, рамкирано често пъти с ритуалите на култовщината — именно те образуват оня огромен социален пълнеж, създаден от Октомври, от вярата в справедливостта, в по-доброто бъдеще. Винаги — и сега, и в идния век — трябва да си спомняме за тези хора, творци и съзидатели, които „вождът“ най-често нарича „маси“ или понякога „винтчета“.

Заедно с тия „съобщения“ по страниците на „Правда“ има и други, които предизвикват днес, когато знаем вече много неща, не само повишено внимание, но и дълбоко разбиране на подтекста на онова, за което пише тогава главният вестник в страната.

В средата на юни 1933 г. „Правда“ съобщава:

„Другарите Сталин и Ворошилов пристигнаха в Ленинград и заедно с другаря Киров още същия ден отидоха на Беломорско-Балтийския канал. След като се запознаха с работата на канала и със състоянието на хидротехническите съоръжения, заминаха през беломорското пристанище Сорока за Мурманск.“

Две седмици след като Сталин посещава „Беломорстрой“, излиза постановление на Съвета на народните комисари на СССР за откриването на Беломорско-Балтийския канал „Й. В. Сталин“ и постановление на Централния изпълнителен комитет на СССР за награждаване на отличилите се при строителството на канала. С орден „Ленин“ са наградени 8 души: Г. Г. Ягода — заместник-председател на Обединеното държавно политическо управление при Съвета на народните комисари на СССР (ОГПУ); Л. И. Коган — началник на „Беломорстрой“; М. Д. Берман — началник на Главното управление на изправително-трудовите лагери към ОГПУ; Н. А. Френкел — помощник-началник на „Беломорстрой“; Я. Д. Рапопорт — заместник-началник на „Беломорстрой“; С. Г. Фирин — началник на Беломорско-Балтийския изправително-трудов лагер; С. Я. Жук — заместник главен инженер на „Беломорстрой“; К. А. Вержбицки — заместник главен инженер на строителството[1].

На XVII партиен конгрес С. М. Киров в речта си ще спомене:

„Да се направи такъв канал за такъв кратък срок, в такова място — това е наистина героична работа и справедливостта го изисква да отдадем заслуженото на нашите чекисти, които ръководеха това дело, които извършиха буквално чудеса.“[2]

Щеше да бъде по-точно, ако беше казал, че чудесата са извършили стотиците хиляди затворници. Имало ги е достатъчно. След „разкулачването“ на повече от един милион кулашки и средняшки стопанства, след изострянето на борбата с „остатъците от експлоататорските класи“ в разпореждане на ОГПУ попада огромна сила, която ще построи не само Беломорско-Балтийския канал. Длъжностите на наградените с орден „Ленин“ са красноречиво доказателство как и кой е строил канала, носещ името на Сталин. Идеята затворниците да бъдат използвани широко в народното стопанство — а през 30-те години е голям проблем да им се осигури достатъчен фронт за работа — не е нова. Ще ви припомня, че още в средата на 20-те години Троцки, развивайки идеята си за милитаризиране на труда, съветва: „враждебните на държавата елементи трябва да се насочват масово към строителните обекти на пролетарската държава“. Както се вижда, съветът на единия от „изтъкнатите вождове“ не остава незабелязан от другия.

По-трудно е на Сталин да говори в доклада си за постиженията в селското стопанство. Да, създадени са 200 хиляди колхоза и 5 хиляди совхоза. Но селското стопанство се развива, признава той, „много пъти по-бавно от промишлеността“. Признава също, че „в действителност отчетният период беше за селското стопанство не толкова период на бърз подем и мощно ускорение, колкото период на създаване на предпоставки за такъв подем и такова ускорение в най-близко бъдеще“[3]. Докладчикът споменава и за тежкото положение в животновъдството. То май че и досега не е станало по-леко. Както не е станало по-леко и в селското стопанство изобщо.

След като в продължение на десет години след смъртта на Ленин се занимава с разгромяването на многобройните „опозиции“, Сталин най-сетне остава „без работа“. И той отбелязва това: докато на XVI конгрес бяхме принудени да довършваме привържениците на всевъзможните групировки, то на този конгрес „няма вече кого да довършваме“. Макар че веднага след тия думи, за да не отслабне, не дай си боже, бдителността, влиза в противоречие със самия себе си и казва, че „остатъците от идеологията им живеят в главите на отделни партийни членове“ и ние трябва да сме готови да ги изгоним оттам. Но Сталин рядко „бие“ по идеологията, по-често — по нейните носители. Като заявява, че страната върви към създаването на „безкласово, социалистическо общество“, той веднага прави извод, че безкласовостта може да се постигне само „чрез засилване на органите на пролетарската диктатура, чрез разширяване на класовата борба“[4].

Струва ми се, че Сталин, дълбоко убеден в универсалността на насилствените методи, в това, че диктатурата на пролетариата е преди всичко инструмент на насилието, просто не желае да види колко пагубна е тази концепция. На „конгреса на победителите“, когато по неговите думи са „практически ликвидирани остатъците на експлоататорските класи“, той призовава към по-нататъшно засилване на механизма за принуда, за укрепване на наказателните органи. Сталин не иска да признае значението на демократичната еволюция по твърде простата причина, че всяко засилване на истинското народовластие би намалило в същата степен неговите водачески възможности. Освен това по характер е авторитарна, деспотична натура, в която винаги се чувства нещо източно, идващо от далечни времена… Неслучайно през 1928 г. Бухарин нарича Сталин „Чингис хан“.

По изричното желание на генералния секретар сред 1225-те делегати се оказват и мнозина, принадлежали някога към различните групировки, фракции, „опозиции“ и „уклони“. Всички те в различна форма отдавна са се разкаяли, признали са вината си и търсят възможности отново да заслужат разположението на Сталин, сега вече неизмеримо по-силен и по-авторитетен. Не всички от „разгромените“ са безпринципни, нагаждачи. Много от тия предишни „опозиционери“ искрено се разкайват, често пъти за някои свои дребни „грехове“, за да не бъдат извън партията и защото са за курса към форсирано строителство на социализма.

Генералният секретар специално съветва Каганович да осигури преди всичко представянето в конгреса на достатъчно голяма група хора, които да посипят главите си с пепел и с това още повече да подсилят могъществото на „вожда“, останал сега вече единствен на върха на властта. Когато днес, след десетилетия, човек чете угодническите им изказвания, вижда на какво унижение са подлагани тия хора, бичуващи се като в религиозен екстаз само и само да утолят жаждата за слава на една-единствена персона. А това мнозина делегати разбират. Киров например отбелязва, че сега тези доскорошни опозиционери „се опитват да се врежат в това общо тържество, опитват се да тръгнат в крак, да запеят същата песен, да поддържат този наш подем… Ето, вземете Бухарин например. Според мене, пя като по ноти, но с престорен глас. А да не говоря за другаря Риков, за другаря Томски…“[5].

И какво все пак казват на „конгреса на победителите“ тези хора, довчера членове на Политбюро, съратници и ученици на Ленин?

Бухарин, предишният „любимец на партията“ и неин теоретик: „Сталин беше изцяло прав, когато разгроми, прилагайки блестящо маркс-ленинската (така е в текста — б.а.) диалектика, цял ред теоретични обосновки с дясна забежка, формулирани предимно от мене… Задължение на всеки член на партията е… сплотяването около другаря Сталин като персонално въплъщение на ума и волята на партията, като неин ръководител, неин теоретичен и практически вожд.“[6]

Просто да не повярва човек, че това го казва този, чиято интелектуална съвест е кристалночиста…

Риков, първият след Ленин председател на Съвета на народните комисари: „Бих искал да характеризирам ролята на другаря Сталин веднага след смъртта на Владимир Илич… За това, че като вожд и като организатор на победите ни се очерта с несравнима сила още тогава. Бих искал да характеризирам онова, с което другарят Сталин в оня период веднага и незабавно се открои от целия състав на тогавашното ръководство.“[7]

И това казва човекът, който винаги се е славел с откровеността си, с безкористието и с голямото си гражданско мъжество…

Томски, ръководител на професионалните съюзи в страната: „Длъжен съм да заявя пред партията, че само защото другарят Сталин беше най-последователният, най-изпъкващият сред учениците на Ленин, само защото другарят Сталин беше най-бдителният, виждаше най-далече, най-непоколебимо водеше партията по правилен, ленински път, защото с най-тежка ръка удряше по нас, защото беше теоретично и практически по-добре подготвен в борбата против опозиционните групировки — само с това се обясняват нападките против другаря Сталин.“[8]

И това казва човекът, известен с партийната си принципност и с умението си да я брани докрай…

Ето и една извадка от изказването на отново приетия в партията, бития и пребит Зиновиев, първия, който изрича едно до друго четирите имена Маркс, Енгелс, Ленин, Сталин. „Ние сега всички знаем, че в борбата, която другарят Сталин водеше на изключително принципна основа, на изключително високо теоретично равнище, че в тази борба нямаше ни най-малка следа от каквито и да било лични моменти…“

Зиновиев нарича доклада на Сталин „доклад шедьовър“, дълго и ласкаво говори за триумфа на ръководството, триумфа на оня (подчертано от авт.), който възглави това ръководство… „Когато ме върнаха в партията първия път, казва разкайващият се Зиновиев, Сталин ми направи такава забележка: «На вас според партията вредяха и вредят дори не толкова принципните ви грешки, колкото оная прикритост по отношение на партията, която се е създала у вас в течение на редица години.» (В залата се чуват многобройни възгласи: «Правилно, правилно казано!»)“ По-нататък някогашният претендент за лидер на партията заявява: „Ние виждаме сега как най-добрите люде от челните редици на колхозното селячество бързат за Москва, за Кремъл, бързат да зърнат другаря Сталин, да го опипат с очите си, а пък ако може, и с ръце, бързат да получат от неговите уста преки указания, които искат да отнесат сред масите.“[9]

Това казва човекът, който дълги години лично познава Ленин, учи се от него, смята себе си за негов съратник. Страхът да не се окаже окончателно изхвърлен на политическото бунище кара Зиновиев да изрече всички тия унизителни думи. По същия начин потъпкват интелектуалното си достойнство и съвестта си, кадят с тамян пред „вожда“ Кчменев, Радек, Преображенски, Ломинадзе и други повалени от Сталин в „опозиционерската“ борба.

Седнал както обикновено на втория ред, Сталин поглежда с външно безразличие изкачващия се на трибуната Каменев. Спомня си, че по-рано, на конгреси, заседания на Политбюро или на други съвещания като председател Каменев винаги се е мъчел с нетърпеливи реплики да „вкара“ изказващите се в нужната посока. Веднъж, когато отношенията им са вече влошени, Каменев се опитва да прекъсне изказването на Сталин, който изброява грешките на „опозицията“: „Другарю Сталин! Какво така като че ли овци броите: първо, второ, трето… Аргументите ви не са по-умни от тия овци…“ — „Ако се има предвид — отбива бързо удара генералният секретар, — че вие сте една от тия овци…“

Седнал както обикновено на втория ред, Сталин поглежда с външно безразличие изкачващия се на трибуната Каменев. Спомня си, че по-рано, на конгреси, заседания на Политбюро или на други съвещания като председател Каменев винаги се е мъчел с нетърпеливи реплики да „вкара“ изказващите се в нужната посока. Веднъж, когато отношенията им са вече влошени, Каменев се опитва да прекъсне изказването на Сталин, който изброява грешките на „опозицията“: „Другарю Сталин! Какво така като че ли овци броите: първо, второ, трето… Аргументите ви не са по-умни от тия овци…“ — „Ако се има предвид — отбива бързо удара генералният секретар, — че вие сте една от тия овци…“

Седнал както обикновено на втория ред, Сталин поглежда с външно безразличие изкачващия се на трибуната Каменев. Спомня си, че по-рано, на конгреси, заседания на Политбюро или на други съвещания като председател Каменев винаги се е мъчел с нетърпеливи реплики да „вкара“ изказващите се в нужната посока. Веднъж, когато отношенията им са вече влошени, Каменев се опитва да прекъсне изказването на Сталин, който изброява грешките на „опозицията“: „Другарю Сталин! Какво така като че ли овци броите: първо, второ, трето… Аргументите ви не са по-умни от тия овци…“ — „Ако се има предвид — отбива бързо удара генералният секретар, — че вие сте една от тия овци…“

Какво ли ще каже сега Каменев?

А Каменев започва да се разкайва недостойно, унизително, просяшки: „Епохата, в която живеем, в която протича този конгрес, е нова епоха… тя ще влезе в историята — това е несъмнено — като епоха на Сталин, така както предхождащата я епоха влезе в историята под името епоха на Ленин, и върху всеки от нас, особено върху нас, лежи задължението по всякакъв начин, с всички сили, с цялата си енергия да противодействаме и на най-малкото разклащане на този авторитет… Искам да кажа от тази трибуна, че смятам оня Каменев, който от 1925 до 1933 г. се бореше с партията и с нейното ръководство, за политически труп, че искам да вървя напред, без да влача след себе си, казано по библейски (прощавайте) тая стара кожа… Да живее нашият, нашият вожд и командир другарят Сталин!“[10]

Сталин слуша с присвити очи припрените словоизлияния на Каменев. Дори той още не знае, че няма да изминат и три години, когато ще направи от Каменев, Зиновиев и много други не само „политически трупове“, а и физически, съвсем истински. Но че това ще е последното (пред такъв форум) изказване на Каменев, Сталин вече знае. Стига е либералничил!

Чувствайки се победител, триумфиращ, той с нескриван интерес слуша тия панегирики. Та нали не е забравил, че в разговор с Троцки Каменев го е нарекъл „свирепия дивак“, а Зиновиев в тесен кръг е измислил прякора „кървавия осетинец“; Бухарин неведнъж го жили, че не знае чужди езици; в първото издание на книгата си „Портрети и памфлети“ Радек не е намерил за него, бъдещия генерален секретар, никакви похвални думи; Преображенски, който минава за голям теоретик, през 1922 г. го е накичил с титлата „невежа“…

Дали да им отмъсти? Не, това е дребнавост, мисли си триумфаторът. Нека цялата партия се убеди, че във всички спорни въпроси, във всички дискусии, във всички преломни етапи прав е само той, Сталин! И това не го казва той, а те, неговите доскорошни опоненти. Нека от сега нататък всички знаят, че той притежава не само политическа воля и организаторски способности, което отдавна вече се признава в партията, но и особена мъдрост, прозорливост, способност да предвижда и твърда ръка… Конгрес на победителите ли? Може би конгрес на победителя?! Ако Сталин познаваше добре историята на страната, щеше да си спомни един твърде красноречив факт. След разгрома на Наполеон Сенатът решава да титулува Александър I „Благословеният“ в знак на особените му заслуги за спасяването на отечеството. Обаче Александър вежливо, но твърдо отказва.

А Сталин все чака и чака нови епитети, сравнения, тамянен дим. Но истината си е истина — никой не се сеща да каже „Заседава «конгресът на победителя»“. Какво да се прави, фантазията на хората невинаги е на висота… Но на този конгрес много неща прозвучават за пръв път. Хрушчов и Жданов например наричат Сталин „гениален вожд“, Зиновиев го причислява към класиците на научния социализъм, Киров вижда в генералния секретар „най-големия стратег в освобождаването на трудещите се в нашата страна и в целия свят“, Ворошилов казва, че като „ученик и приятел на Ленин“, той е и негов „оръженосец“. Това вече е пълна глупост: приятел и оръженосец!

Може би Сталин е мислел, че диктатурата на пролетариата трябва да има персонално олицетворение? За демокрацията не са нужни личности, облечени с особена власт, за да е демокрация. Но диктатурата на класата… По всичко личи, че е смятал за нормално ръководителят на първата в света социалистическа държава да има неограничени права. А такива, както е известно, имат само диктаторите. Като слуша изказванията на делегатите, Сталин мислено извървява чудноватия си път от „експроприатор“ до вожд на най-голямата пролетарска партия. Онова, което някога му се струвало утопия, придобива сега реални очертания; онова, което е смятал за вероятно, сега изглежда напълно осъществено; желаното става действителност. На границата между двете десетилетия Сталин е повярвал в особената си роля и призвание; с всеки следващ конгрес расте увереността му, че само той може да постигне невъзможното. Тази толкова фатална заблуда е също един от субективните източници на многото нещастия.

Уморен от лавината епитети — „мъдър“, „гениален“, „велик“, „прозорлив“, „железен“, — Сталин изслушва с особено внимание делегатите от армията. След разпалените славословия, които очаква вече от всеки оратор, Сталин е неприятно учуден от оскъдната на похвали реч на Тухачевски. Той пак се хваща за своето: започва да излага „кроежите“ си за техническа реконструкция на армията. Та нали му беше казано, че прекалено много фантазира, ама не, пак на своето… Сталин си спомня за онова дълго-предълго писмо на Тухачевски, което бе получил в началото на 30-те години. В него той изразява недоволството си от отношението на Сталин и Ворошилов към предложенията му за техническа модернизация на армията. Командващият Ленинградския военен окръг пише:

„На разширеното заседание на Революционния военен съвет на СССР Ворошилов оповести писмото Ви относно моята записка за реконструкцията на РККА. Докладът на щаба на РККА, където сте изпратили записката, изцяло ми беше неизвестен… Сега, когато се запознах, с гореспоменатия доклад, напълно разбирам възмущението Ви от фантастичността на «моите» предвиждания. Но трябва да заявя, че в доклада на щаба на РККА няма абсолютно нищо мое… Предложенията ми не са представени дори в карикатурен вид, а в прекия смисъл на думите — във формата на «записки на един луд…»“[11]

Още тогава Сталин разбира, че Тухачевски, който е в обтегнати отношения с Ворошилов, полемизира не с народния комисар, а с него, с генералния секретар. Изненадва го неприятно независимостта в разсъжденията на този военачалник, който гледа като че ли много по-далече от останалия на равнището на опита от гражданската война народен комисар. Когато става да говори Ворошилов, Сталин вече знае какво ще каже човекът, превърнал се в легенда, в декор за украса на героичното минало, защото преди да започне конгресът, народният комисар е отишъл при генералния секретар да му покаже речта си.

В нея той се е изхитрил да изнамери нов епитет: „стоманения Сталин“. И, разбира се, не спестява и възклицанията „Щом имаме такъв изпитан, мъдър и несравнимо велик вожд, какъвто е нашият Сталин“, няма да ни изплаши „никоя свинска или още по-мръсна зурла, където и да се появи…“[12]. На Сталин му прави неприятно впечатление вулгарният израз на народния комисар: „мъдър“, „велик вожд“ и наред с това някакви си „зурли“.

Не пропуска и изпитва удовлетворение от изказванията на Долорес Ибарури, Белевски, Бела Кун, Вилхелм Кнорин и други ръководители на международното комунистическо движение, че той сега е не само вожд на болшевиките, но и „вожд на световния пролетариат“. Унася се в мисли и отведнъж се сепва: ами ако всичко това му се беше присънило преди двайсет години, в Курейка, сред фученето на виелицата, какво щеше да си помисли? Че е полудял, нищо друго… „Вожд на световния пролетариат!“… Наистина, непредсказуема е човешката съдба!

Колко крехко е всичко, колко краткотрайно е в нашия бързо променящ се свят! Тази мисъл обзема изведнъж Сталин в последния ден от работата на конгреса. Толкова просто и формално изглежда вече всичко: остава само да се изберат членовете на Централния комитет и на новите органи (на мястото на Централната контролна комисия) — комисиите за партиен и държавен (съветски) контрол. Разбира се, поименният състав на ръководните органи е предварително „обсъден“ в Политбюро и като че ли всичко, цялото триумфално честване на „вожда“ върви спокойно към своя завършек. Избраната от конгреса комисия по преброяването на гласовете привършва работата си. Но изведнъж се случва нещо неочаквано. В стаята, където се оттегля Сталин, влизат възбудени и разтревожени Каганович и председателят на преброителната комисия Затонски. Но по-напред няколко думи за източника на тази информация.

В спомените си по-детайлно за работата на конгреса разказва А. И. Микоян, който е бил кандидат-член и член на Политбюро от 1926 до 1966 г. и делегат на всички партийни конгреси от X до XXIV. За този случай се споменава и в много други мемоари. В „История на КПСС“, издадена през 1962 г., се отбелязва, че „създалата се в партията ненормална обстановка предизвикваше тревога у част от комунистите, особено у старите Ленинови кадри. Мнозина делегати на конгреса, преди всичко ония от тях, които бяха запознати със «Завещанието» на В. И. Ленин, смятаха, че е дошло времето Сталин да бъде преместен от поста генерален секретар на друга работа“. Осведомен от А. Микоян (а той на свой ред е бил осведомен от старите болшевики А. Снегов, О. Шатуновска и Н. Андресян, който е член на преброителната комисия), Каганович съобщава с тревожен глас на Сталин неочакваните резултати от гласуването: от 1225 делегати трима са гласували „против“ Киров и около триста, почти една четвърт от гласувалите, „против“ Сталин. Просто не е за вярване!

Сега никой не може с точност да каже какво е отговорил генералният секретар. Но според твърдението на Микоян набързо е взето решение да се оставят „против“ Сталин, както и „против“ Киров по три гласа, а останалите бюлетини да се унищожат. Ще добавя, че по силата на създадената практика в списъците за гласуване били посочени точно толкова кандидати, колкото трябва да бъдат избрани. Изобщо, това са „избори без избор“, в които е нужно просто мнозинство на гласовете. Така че, дори и да са били взети предвид тия 300 гласа „против“, Сталин пак е щял да влезе в състава на Централния комитет и очевидно във всички случаи е щял да бъде избран за генерален секретар.[13] Но политическият резонанс след обявяването на резултатите би бил такъв, че никой не би могъл да предвиди всички последици от него. Веднага би се разбрало, че величието на „вожда“ не е непоклатимо.

Според същите източници неколцина стари болшевики научават за резултатите преди официалното им обявяване. Те предлагат на Киров да се съгласи с издигането му на поста генерален секретар. Киров не приема и уж бил разказал всичко на Сталин.

В тази неизяснена докрай драматична история има все пак няколко обективни обстоятелства, които я правят твърде правдоподобна. Преди всичко на конгреса има доста делегати, участвали по-рано в различни „опозиции“ и говорили преди лично против Сталин. Освен това мнозина от партийните работници, делегати на конгреса, имали вече случаи да изпитат на гърба си безцеремонността, грубостта и диктаторските залитания на Сталин. Но обстановката в партията вече е такава, че никой не може открито да го критикува, а камо ли да предлага преместването му от високия пост. Макар че винаги е възможно съвестта да използва своя шанс. И тия хора наистина са могли да изразят същинското си отношение към Сталин при тайното гласуване. Ако това съобщение, направено от Микоян въз основа на твърденията на групата стари болшевики, между тях и членове на преброителната комисия на XVII конгрес на партията, бъде някога напълно доказано, то ще потвърди същевременно едно от най-грозните и престъпни действия на Сталин против партията. Дори тук не говоря (това ще бъде казано в друга глава) колко трагична ще се окаже съдбата на огромното множество делегати на „конгреса на победителите“, защото след гласуването Сталин започва да вижда във всеки от тях потенциален противник.

Друга последица от тази мътна афера е острият завой на Сталин в отношенията му с Киров, който в неговите очи се превръща вече в реален съперник.

И тъй, „конгресът на победителите“ отразява големите изменения в страната в полза на социалистическото преустройство на обществото и заедно с това отбелязва нарастването на диктаторските амбиции на „вожда“. Диктатурата на пролетариата като инструмент за овладяване на властта и за изграждане на ново общество е изтълкувана от Сталин като възможност еднолично да изпълнява най-важните й функции. Сред тях той винаги поставя на първо място насилието…

[1] Правда, 5 август 1933. ↑

[2] XVII съезд Всесоюзной Коммунистической партии (большевиков). Стенографический отчет. М., 1934, с.255. ↑

[3] XVII съезд Всесоюзной Коммунистической партии (большевиков). Стенографический отчет. М., 1934, с.18. ↑

[4] Пак там, с.28. ↑

[5] XVII съезд Всесоюзной Коммунистической партии (большевиков). Стенографический отчет. М., 1934, с.28. ↑

[6] Пак там, с.253. ↑

[7] XVII съезд Всесоюзной Коммунистической партии (большевиков). Стенографический отчет. М., 1934, с.211. ↑

[8] Пак там, с.250. ↑

[9] XVII съезд Всесоюзной Коммунистической партии (большевиков). Стенографический отчет. М., 1934, с. 493, 496, 497. ↑

[10] Пак там, с 521. ↑

[11] ЦГСА, ф.918/33987, оп.3, д.155, л.88. ↑

[12] XVII съезд Всесоюзной Коммунистической партии (большевиков), с.115. ↑

[13] След XVII партиен конгрес генерален секретар на ЦК на ВКП(б) не е избиран. И до края на живота му в партийните и в държавните документи Сталин е наричан генерален секретар. Впрочем това не му било и нужно — „вождът“ имал такава власт, каквато не би могъл да има един официално провъзгласен генерален секретар на ЦК на партията. — Б.а. ↑

СТАЛИН И КИРОВ

Ще се върнем още веднъж към един от епизодите от XVII конгрес на партията. В речта си Енукидзе казва: „Другарят Сталин съумя да се обкръжи с най-добрите от нашата партия, успяваше заедно с тях да обсъжда и да решава всякакви въпроси, съумя да създаде от тази група такава могъща сила, която историята на нито една революционна партия не познава…“[1] Без съмнение в ония години в обкръжението на Сталин наистина има и интересни личности, а сред тях не може да не споменем Сергей Миронович Киров. Макар че надали е правилно да бъде включван в „обкръжението“, тъй като е работил в Задкавказието, а после в Ленинград. И все пак за Сталин Киров е близък човек. Енукидзе обаче, който също е личен приятел на Сталин, преувеличава, като казва, че около Сталин са „най-добрите от нашата партия“. За съжаление, имало е около него различни хора — и талантливи, самобитни и кристалночисти съратници, и подлизурковци, които никога и за нищо не му се противопоставят и чиято главна грижа е да предугаждат и да изпълняват желанията на „вожда“. За нещастие на партията и на народа редом със Сталин се подвизават (особено в края на 30-те и през 40-те години) личности, които не може да наречем другояче освен престъпници.

Сталин не е глупав. Иска да има до себе си верни, предани приятели, съратници и най-вече безпрекословни изпълнители, разбиращи от половин дума желанието му, намеренията му, жеста му. Макар че „за публиката“ той винаги гледа да подчертае, че отношенията, основани на личната преданост, са чужди на възвишените принципи. Например в отговора на писмото на Шатуновски, член на партията, Сталин пише:

„Говорите за Вашата «преданост» към мене. Може би това е случайно изтървана фраза. Може би… Но ако не е случайна фраза, бих Ви посъветвал да се отърсите от «принципа» на преданост към личности. Това не е болшевишко. Бъдете предан на работническата класа, на нейната партия, на държавата й. Това е нужно и хубаво. Но не смесвайте тази преданост с предаността към личности, с тази куха и ненужна интелигентска дрънкулка.“[2]

Верни думи. Но, уви, разминават се с делата му. Та нали Сталин беше великият Лицемер! И обикновено се е обграждал само с такива, които не са му причинявали главоболия. Това се отнася преди всичко за помощниците му. Ще ви припомня имената им: Назаретян, Товстуха, Бажанов, Канер, Марин, Двински, Поскрьобишев. Привързан е най-вече към двама: Товстуха и Поскрьобишев.

И. П. Товстуха го разбира от половин дума. Благодарение на задоволителната си теоретична подготовка, той можел да формулира дадена идея, да забележи в текста някоя принципна грешка. Сталин го цени за изключителната му всеотдайност в работата. В архива на Сталин се е запазила записката му до Зиновиев, Каменев и Бухарин, в която пише: „Товстуха не иска да замине в отпуска. В папката е предложението ми за незабавна отпуска на др. Товстуха, което той не допусна на гласуване…“[3] И веднага Сталин смъмря помощника си, че за неизползваната отпуска бил се оплакал на Каменев. Разстроеният до крайност Товстуха пише официална записка:

„До Сталин

Копие: до Каменев

Заявявам, че нито на др. Каменев, нито на когото и да било друг никога не съм казвал, че съм искал да ида в отпуска, но др. Сталин не ме пуска.

Товстуха“

Върху тази бележчица с „местно значение“ Каменев надрасква с молив полушеговито:

„Потвърждавам, че никога, никъде, под никаква форма Товстуха не ми е говорил за отпуска, а само за това, че можел да засили работата си над Ленин (така е в текста — б.а.), ако би започнал работата си в ЦК по-рано. За смъртта на Товстуха моля да не бъда обвиняван.

Л. Каменев“[4]

Както виждате, в апарата на Сталин се вършат не само сериозни и „велики“ неща…

Кратко време работи при Сталин Б. Бажанов, по произход интелигент. Спечелва бързо уважението на генералния секретар и не след дълго започва да стенографира на заседанията на Политбюро. Но крие умело истинските си възгледи. През 1928 г. успява да избяга в Персия, а оттам в Англия. Десетки години наред се прехранва, като отначало коментира онова, което знае, а после фабрикува най-различни измислици за нашата страна и нейното ръководство.

Много години Сталин държи около себе си Л. З. Мехлис, който е известно време помощник на „вожда“. Одесчанинът Лев Захарович Мехлис отначало е меншевик, влиза в партията през 1918 г., а със Сталин се запознава в годините на гражданската война. Заема редица високи постове в апарата на ЦК и в „Правда“, народен комисар е на Комисията за държавен контрол при Съвета на народните комисари и началник на Главното политическо управление на РККА. Не е лишен от способности, но мисли чисто по полицейски. Един от ония, които редовно доставят на Сталин „поверителна информация“ за другите партийни ръководители. Но самият той едва ли е бил толкова верен на идеята. Един ден през 1924 г. се обръща към Сталин с молба да получи от него като подарък с автограф току-що излязлата му книга „За Ленин и ленинизма“. Сталин бързо нахвърля върху титулната страница:

На младия ми приятел в работата

др-я Мехлис

от автора.

23.05.24

Най-интересното е, че след като получава автографа, Мехлис нито веднъж не отваря книгата — всички листове на сега вече изсушената и пожълтяла книга остават неразрязани.

Влиянието на Мехлис не се дължи толкова на заеманите от него длъжности, колкото на отношението на Сталин към него. Мехлис ходи често при „вожда“ и двамата дълго остават насаме. Сталин му възлага особено деликатни задачи. Пред мене е цял том лични донесения на Мехлис от разни места, където го изпраща „вождът“. Стотици шифровани съобщения, телеграми, писмени доклади на една и съща тема: „враговете шетат“, „навсякъде безотговорност“, „благодушието съсипва делото“, „нужни са по-строги мерки“… Сталин вярва на Мехлис като че ли повече, отколкото на много други. Мехлис умее да напипва „врагове“ дори там, където за други и подозрението би изглеждало смешно. През юли 1937 г., когато Червенознаменният армейски ансамбъл за песни и танци е на изток, Сталин получава шифрована телеграма:

„Донасям: в Червенознаменния ансамбъл за песни положението е тежко. Стигам до заключението: в АНСАМБЪЛА СЕ ПОДВИЗАВА ШПИОНСКО-ТЕРОРИСТИЧНА ГРУПА (подчертано от авт.). Уволних на място деветнайсет души. Водя следствие. В състава има бивши офицери, деца на кулаци, антисъветски елементи. Привлякох в работата нач. на специалния отдел. Да пусна ли ансамбъла в работа?

Мехлис“[5]

Мисля, че въпросът в края на телеграмата е излишен: арестуван е половината ансамбъл, кого „да пуска“? Такъв е човекът, който в сянката на „вожда“ играе своята особена, зловеща роля. Подозрителността на Сталин намира в Мехлис идеален източник за подхранване.

Но може би с най-голямо доверие на „вожда“ и с най-голяма близост се ползва А. Н. Поскрьобишев, когото Хрушчов на XX конгрес на партията нарича „верния оръженосец“ на Сталин. Някогашен офицер от Вятка, син на обущар, той още от 1922 г. работи в Централния комитет, а през 1928 г. става помощник на Сталин като завеждащ специалния сектор. През войната Сталин дава на члена на Централния комитет и депутат във Върховния съвет на СССР А. Н. Поскрьобишев званието „генерал-майор“. Поскрьобишев се отличава с поразителна работоспособност и изпълнителност. По-голямата му дъщеря Галина Александровна Егорова ми е разказвала, че работел не по-малко от 16 часа на ден. Макар че малко преди да умре Сталин, Берия успява да го изгони от Кремъл, Поскрьобишев остава до края на дните си предан слуга на Стопанина си. Между другото, първата жена на Поскрьобишев е далечна роднина на Троцки, което в края на краищата й отрежда трагична съдба.

Дъщерята на Поскрьобишев ми разказваше, че баща й цял живот съжалявал, задето не си водел дневник — толкова много знаел. Все пак, след като се позамислял, винаги стигал до заключението, че ако държал в себе си такъв дневник, отдавна нямало да бъде между живите.

Цялата информация от какъвто и да е характер стига до Сталин чрез Поскрьобишев. За ставащото в партията и страната той знае не по-малко от Сталин. Той е идеалният изпълнител — никакво умуване, никакви възражения, по всяко време на поста си. Но ролята на Поскрьобишев в „кулоарите“ на властта е значително по-голяма от официалната му длъжност, и то поради особеното благоразположение на „вожда“ към него.

Макар че Поскрьобишев по природа не е суров човек, всички му правят мили очи — така много зависи от това, кога и как ще доложи за документа, какво предложение ще даде първият помощник.

Бившият народен комисар по транспорта И. В. Ковальов, който през цялата война някога по три-четири пъти на ден докладвал на Сталин за движението на военните ешелони, нарича веднъж Поскрьобишев заради издръжливостта му „Здравеняка“. „По всяко време, стига Сталин да не го е извикал при себе си, плешивата глава на помощника му лъщеше наведена над купищата книжа. Беше човек с компютърна памет. От него можеше да получиш точна справка по всеки въпрос — привършва Ковальов разказа си за Поскрьобишев, — с една дума — енциклопедия.“

Всички изброени са близки хора на Сталин, или както той казвал понякога, от обслугата му. Но и други измежду най-близките му съратници — Маленков, Каганович, Ворошилов — се отличават преди всичко с абсолютното си съгласие с „вожда“ във, всяко нещо.

За някои от тях ще разкажа в по-нататъшните глави на книгата. Например единият от тази тройка — Ворошилов — при решаването на каквито и да е въпроси, от най-дребните до най-важните, гледа най-вече да поддържа във всичко „вожда“. В отдавна отминалата 1923 г., кой знае защо, на една от сътрудничките в есентукския санаториум (в Ставрополския край), където тогава са на почивка генералният секретар и Ворошилов, потрябвало следното странно удостоверение, написано собственоръчно от Сталин:

„За сведение на държавните и парт. учреждения.

Удостоверявам, че носителката на настоящето Мария Геперова, служителка от калолечебницата в Есентуки, заслужава пълно доверие и е предана на Съветската република труженица.

Й. Сталин. 15. 11. 23.“

Непосредствено по-долу е дописано:

„Присъединявам се напълно.

К. Ворошилов“[6]

Когато видният военачалник И. Е. Якир е арестуван и осъден на разстрел, той се обръща към Сталин с писмо, в което го уверява, че е абсолютно невинен и няма нищо общо с приписваните му престъпления. Сталин реагира лаконично „Подлец и проститутка“, а Ворошилов, който е свикнал винаги и във всичко да се съгласява със Сталин не само формално, но и на практика, дописва както през 1923 г.:

„Съвсем точно определение.

К. Ворошилов“[7]

А нали Якир, подчинен на Ворошилов, е един от талантливите съветски командири, когото Ворошилов прекрасно познава!

Молотов, Каганович, Ворошилов, както и помощниците, са най-близките хора на Сталин, които безпрекословно поддържат всяка негова стъпка. Има и други, които се смятат за негови съратници, но успяват да запазят доброто си име. Един от тях е Сергей Миронович Киров, болшевик от ленински тип — безкрайно предан на делото, добър, честен, отзивчив човек. Навсякъде, където работи Киров, хората обикват този общителен и скромен ръководител. Когато по препоръка на Ленин Киров е изпратен в Азербайджан, в партийната му характеристика се посочва:

„Устойчивост — във всяко отношение… Енергичен работник… В изпълнение на взетите решения е повече от настойчив. Уравновесен и притежава голям политически такт… Великолепен журналист… Първокласен и великолепен оратор…“[8]

За работата си в Задкавказието Киров оставя изключително добри спомени. След XIV конгрес, когато „новата опозиция“ се опитва да направи от ленинградската организация своя опора, Централният комитет на партията изпраща Киров в Ленинград, където бива избран за секретар на градския и на областния комитет. Ю. Помпеев, биографът на Киров, споменава, че когато Киров пристига в Ленинград, един от най-близките му приятели, Серго Орджоникидзе, изпраща в областния комитет интересна записка, характеризираща новия първи секретар на ленинградската партийна организация:

„Драги приятели!

Врявата, която вдигнахте, ни излезе много скъпо: взеха ни др. Киров. За нас това е твърде голяма загуба, но затова пък вие получихте такова подкрепление, каквото ви е нужно. Ни най-малко не се съмнявам, че вие там ще се справите и за някакви си два месеца всичко ще бъде изпълнено. Киров е мъжага безподобно добър, само че освен вас той никого не познава. Уверен съм, че ще го оградите с приятелско доверие. От сърце ви желая пълен успех.“

А малко по-долу Серго добавя постскриптум:

„Момчета, погрижете се както трябва за нашия Кирич, че иначе ще има да се мотае без квартира и без да тури хапка в устата…“[9]

Сталин познава Киров отдавна, от октомврийските дни на 17-а година. Трудно е да се обясни защо въпреки сухата си, коравосърдечна, а понякога и направо ледена натура Сталин изпитва симпатия към този вечно усмихващ се енергичен мъж. Те често отиват заедно на почивка, а семействата им дружат, въпреки че повечето време живеят далече едно от друго. В едно от своите писъмца до Орджоникидзе, написано в Сочи, Сталин се интересува за Киров, за лечението му (учудващо: Сталин никога не се интересува от здравето на другите).

„Драги Серго!

… А Киров какво прави там? Лекува стомашната си язва с минерална вода ли? Ами то така може съвсем да се съсипе. Кой ли врачовник му бае за здраве?…

Поздрав на Зина.

Поздрав от Надя на всички ви. Твой Сталин.

Сочи, 30 юни 1925 г.“[10]

По всичко личи, че към нито един партиен работник Сталин не проявява такова внимание и дори любов. Харесва му този откровен и добър човек. Където се появява Киров, около него веднага се събират хора. Имаше по-рано един такъв, сега полузабравен израз: „душа на обществото“. Точно така, Киров е бил в най-добрия смисъл душата на всяко общество — партийно, работническо, студентско, червеноармейско. На фона на непроницаемия Молотов, раболепния и в изражението на лицето си Каганович, вечно готовия за изпълнение Ворошилов Киров е носителят на истинска топлота в човешките отношения — една морална ценност с непреходно значение.

Почти всеки диктатор има своите слабости. При Сталин това се изразява в интуитивно доверие към твърде тесен кръг: Поскрьобишев, Мехлис, Молотов, Киров и други, може би още двама-трима. Трудно е да се обяснят чувствата на симпатия и на привързаност. Често пъти е много трудно да се „обосноват“ аналитично, понеже са изцяло от областта на психиката. Сталин е обичал усмивката на Киров, откритото му руско лице, простодушието му, всеотдайността му в работата. Една неделя, играейки на „городки“ с гостуващия във вилата му ленинградски лидер (Сталин е взел за съиграч работника от кухнята Хорковски, а Киров — Власик), той пита гостенина си: „Сергей, какво обичаш най-много?“

Киров поглежда учудено Сталин и усмихнат отговаря: „За болшевика е закон да обича работата повече от жена си!“ — „И все пак?“ — „Сигурно идеята…“ — отвръща Киров и изправя нова фигура.

Сталин махва неопределено с ръка, но спира да го разпитва: необяснимо е как може „да се обича идея“? Да не би само на шега да го казва? Но знае, че Киров не умее да хитрува. Знае и това, че Киров, може би като никой друг, има способността дори и на него да влияе.

Спомня си делото на Рютин. Познава този предишен прапоршчик от старата армия още от началото на 20-те години. През 1918 г. Рютин командва войските на Иркутския военен окръг, през 1920 г. става секретар на Иркутския губернски комитет, а през втората половина на 20-те години — секретар на московския Краснопресненски партиен комитет, член на редакционната колегия на „Красная звезда“ и кандидат-член на ЦК на ВКП(б). После Рютин се „разбръщолевя“. Докладват на Сталин, че е един от авторите на предавания нелегално от ръка на ръка обширен документ „До всички членове на ВКП(б)“. Главният удар на „обръщението“ е насочен срещу него — наричат го „диктатор“ с антиленински „намордник“ в ръце. Сталин си спомня, че на заседанието на Политбюро настоява не само за изключването на М. Н. Рютин от партията, но и препоръчва да бъде осъден на смърт. Изглежда, това е първият случай, когато се опитва да реши съдбата на един човек преди съдебното дирене. Членовете на Политбюро мълчат. От една страна, според материалите от делото Рютин само се опитва да създаде „контрареволюционна организация“, а от друга — смъртна присъда?! „Партийният връх“ е объркан. И ето че се чува гласът на Киров: „Това не бива да стане. Рютин не е пропаднал човек, а заблуден… един дявол знае кой още няма пръст в това писмо… не ни разбират нас хората…“

Кой знае защо, Сталин бързо се съгласява. Рютин е осъден на десет години и окончателно изчезва през 1938 г. Но Сталин не забравя: Киров може смело да изказва мнението си, без да се съобразява дори и с него.

Сталин подарява на твърде малко хора свои книги с автограф. Но Киров е удостоен с най-сърдечния автограф на „вожда“, напълно неспособен, както по всичко изглежда, дори да изговори, а камо ли да напише такива думи. На титулната страница на книгата „Й. Сталин. За Ленин и ленинизма“ ръката на генералния секретар изписва с четлив и твърд почерк:

„НА С. М. КИРОВ

МОЙ ПРИЯТЕЛ И ЛЮБИМ БРАТ, ОТ АВТОРА. 23.05.24.

СТАЛИН“

Когато на XVII конгрес на партията председателстващият П. П. Постишев на поредното заседание обявява, че „Думата има другарят Киров“, залата се разтърсва от овации. Всички стават прави. Става прав и Сталин. В залата дълго ръкопляскат на още един „любимец на партията“. Може би само Сталин е удостояван с такова посрещане от делегатите на конгреса. Речта на Киров е изключително ярка, сочна, наситена с информация. Наистина, и тя като почти всички изказвания на делегатите на този конгрес, с редки изключения, е посипана от обилно по-обилно с хвалебствени епитети по адрес на генералния секретар. Възможно е от тази гледна точка Киров дори да се е „престарал“ повече от мнозина други. Можем само да съжаляваме, че е така, но трябва да разберем, че макар и винаги да съществува шанс за съвестта, по някой път (а сигурно и по-често) той може да бъде използван само като се „прекрачат“ възприетите норми за поведение. А това винаги граничи с извършване на граждански подвиг. Нито Киров, нито който и да е друг го извършват на този конгрес, където пред очите на делегатите и с тяхна помощ се утвърждава култът към личността. Към историята не бива нищо да се прибавя, нито пък да се отнема нещо от нея. Иначе това вече не е история, а нейно фалшифицирано копие.

Както вече знаем, изборите за ръководни органи на партията имат (доколкото днес можем да преценяваме това) своята необичайна кулминация, изненадала толкова неприятно Сталин. Триумфът му е силно помрачен. Но той дори мустака си не помръдва. Непроницаеми са лицата на мраморните древногръцки и римски богове. Чувствата са застинали по тях за векове и хилядолетия. И Сталин умее да остава невъзмутим дори в най-критичните ситуации. Разбрал е отдавна, че на околните това винаги прави много по-голямо впечатление, отколкото суетенето, показната енергия, „ръководната“ поза. Когато получава „сигнал“, че на конгреса далеч не всички споделят радостта от превръщането му в едноличен вожд, външно той запазва пълно спокойствие. Всичко продължава, както е планирано. На състоялия се след конгреса пленум на Централния комитет Киров е избран за член на Политбюро и Оргбюро и за секретар на ЦК на ВКП(б), като остава и занапред секретар на Ленинградската партийна организация. Първоначално Сталин смята да го премести от Ленинград в Москва, но сега променя решението си.

Върху плещите си Киров поема и допълнителен товар. Като секретар на Централния комитет трябва да отговаря за тежката и дърводобивната промишленост. Често се налага да отива в Москва. Пак така често Сталин го търси, както и по-рано, по „автомата“, а когато Киров е в Москва, среща се много пъти с него, за да обсъдят двамата текущите въпроси и проблеми. Наглед нищо не се е изменило. Киров си оставал „приятел и брат любим“. Някои историци обаче смятат, че в отношението на Сталин към Киров се появява студенина, по-голяма официалност и според тях ленинградският секретар си е изпатил няколко пъти от „вожда“ за някакви незначителни пропуски. Възможно е. Документите и хората, които познават Сталин и Киров по онова време и с които успях да говоря, не ми дават никакъв повод да мисля, че е било така. По-вероятно е Сталин просто умело да е криел дълбоко в себе си своите чувства и намерения.

Толкова по-неочаквано и зашеметяващо е трагичното съобщение, че на 1 декември 1934 г. в Смолни е убит С. М. Киров.

„По данни на предварителното следствие е установено, че фамилното име на злодееца убиец на др. Киров е Николаев (Леонид Василиевич), роден в 1904 г., бивш служител в ленинградската Работническо-селска инспекция (РКИ). Следствието продължава.“[11]

Изминали са само два дни, откакто Киров заедно с други ленинградчани, членове на Централния комитет, се е върнал от пленума в Москва, на който е взето важно и радостно решение: да бъдат отменени купоните за хляб и други хранителни продукти. Във влака тази дългоочаквана крачка оживен© се обсъжда: как ще се радват работниците, целият народ! Обменят се мнения и за гледания от всички спектакъл по пиесата на Булгаков „Дните на Турбини“, говорят и за предстоящото събрание на ленинградския партиен актив, насрочено за 1 декември. Изобщо, Киров се връща с приповдигнато, работно настроение.

В деня на събранието, след като подготвя доклада си, Киров пристига в четири и половина часа в Смолни. Върви по коридора, ръкува се, разменя реплики и отделни фрази с мнозина. Тръгва наляво, по по-тесния коридор, и се запътва към кабинета си. Насреща му върви някакъв, неправещ никакво впечатление човек. Пред вратите на кабинета се гръмва два пъти. Притичалите виждат падналия по очи Киров и тръшкащия се, изпаднал в истерика убиец с револвер в ръка…

Два часа след убийството Сталин, Молотов, Ворошилов, Ежов, Ягода, Жданов, Косарьов, Агранов, Заковски и още неколцина заминават със специален влак за Ленинград. На гарата Сталин обсипва посрещачите с нецензурни ругатни, а Медвед, началника на ленинградското управление на НКВД, удря с ръка по лицето. Медвед, както и заместникът му Запорожец са преместени на работа в Далечния изток, а през 1937 г., когато заработва с пълна пара машината на терора, двамата са ликвидирани.

Според някои данни първия разпит на Николаев води самият Сталин в присъствието на дошлите с него от Москва. Още в началото цял куп обстоятелства, свързани с убийството на Киров, му придават загадъчен характер. Това подчертава и Хрушчов пред XX конгрес на партията: „Трябва да заявя — декларира той, — че обстоятелствата около убийството на Киров и до ден-днешен съдържат много необясними и тайнствени неща и изискват най-обстойно разследване. Има причини да се предполага, че на убиеца на Киров — Николаев — е помагал някой от хората, в чиито задължения е влизало охраняването на Киров. Месец и половина преди убийството Николаев е бил арестуван за подозрителното му поведение, но бил пуснат, без дори да бъде обискиран. Крайно подозрително е обстоятелството, че когато на 2 декември 1934 г. водели на разпит един чекист от състава на личната охрана на Киров, той загинал при автомобилна «катастрофа», в която не пострадал нито един от другите, намиращи се в колата. След убийството на Киров ръководните работници от ленинградското управление на НКВД получиха доста леки присъди, но през 1937 г. бяха разстреляни. Може да се предполага, че са били разстреляни, за да бъдат заличени следите на истинските организатори на убийството на Киров.“ А човекът, загинал при катастрофата — сътрудникът на НКВД Борисов, — е оглавявал охраната на Киров и според някои данни е предупреждавал Сергей Миронович, че се готви покушение срещу него. Във всеки случай човекът, който два пъти е задържал въоръжения Николаев на пътя, по който се е движел Киров, и след това го е освобождавал по нечие нареждане, е отстранен.

В архивите, до които получих достъп, няма материали, позволяващи ми да изразя мнение с по-голяма степен на достоверност по „аферата Киров“. Както скоро започва да твърди официалната версия, убийството е извършено по заповед на Троцки, Зиновиев или Каменев. След като знаем днес какъв е бил всъщност Сталин — крайно жесток, коварен и вероломен, — никак не е изключено да се предположи, че това е дело на неговите ръце. Едно от непреките доказателства е отстраняването, на два-три „пласта“ от потенциалните свидетели. А тук вече личи „почеркът“ на Сталин.

В чужбина има много публикации около тази загадъчна афера, но често имат прекалено тенденциозен характер и са основани предимно на предположения и умозаключения. Такива например са изводите на стария емигрант Б. И. Николаевски, починал в Съединените щати.[12]

Процесът по делото на Николаев протича с бързината на гасенето на пожар. Само след 27 дни в публикуваното обвинително заключение вече се твърди, че Николаев е активен член на подмолна троцкистко-зиновиевска терористична организация. Под заключението са подписите на заместник-прокурора на СССР А. Я. Вишински, с чието име ще бъдат свързани още цяла поредица трагични и тъмни страници от най-близкото бъдеще, и на следователя по особено важни дела Л. Р. Шейнин. Както и трябва да се очаква, всички обвиняеми по делото, включително и Николаев, са разстреляни. Защо „както и трябва да се очаква“?

Още в деня на убийството на Киров по инициатива на Сталин се приема постановление на Централния изпълнителен комитет на СССР (без да се обсъжда в Политбюро), с което се внасят изменения в съществуващия углавно-процесуален кодекс. Сталин толкова бърза, че дори „не успяват“ да занесат постановлението за подпис на председателя на Централния изпълнителен комитет на СССР М. И. Калинин. Този отразяващ кредото на беззаконието документ е принуден да подпише секретарят на ЦИК на СССР А. С. Енукидзе. В постановлението се отбелязва:

„1. На следователските отдели се предписва да ускоряват делата на обвинените в подготовка или провеждане на терористични актове.

2. На съдебните органи се предписва да не задържат изпълнението на смъртни присъди, отнасящи се до престъпления от тази категория, под претекст да бъде разгледана възможността за помилване, тъй като Президиумът на ЦИК на СССР смята получаването на молби от такъв характер за неприемливо.

3. На органите на Комисариата по вътрешните работи се предписва да привеждат в изпълнение смъртните присъди на престъпниците от споменатата категория незабавно след произнасянето на тези присъди.“

Въз основа вече на новите указания били форсирани редица „дела“, разглеждани в Москва и в други градове. Тъй като убийството на Киров е извършено в Ленинград, а следствието свързва този акт със зиновиевците, още през декември 1934 г. голяма група „заговорници“ начело със Зиновиев и Каменев (Евдокимов, Бакаев, Куклин, Гесен и други) сядат на подсъдимата скамейка. Следствието не успява да открие каквито и да е преки улики и доказателства, свидетелстващи, че обвиняемите са замесени с нещо в убийството на Киров. След XVII конгрес на партията Зиновиев, макар и да не е избран в Централния комитет, някак си се окопитва, смята, че „бурята“ го е отминала и все още могат да настъпят за него по-добри времена. След конгреса той дори написва и публикува в „Болшевик“ статия, озаглавена „Международното значение на изтеклото десетилетие“. (Това е последната му статия.) А изведнъж арест! Когато прочита въз вестника съобщението за убийството на Киров, придружено от коментар, че в това дело са замесени „троцкистко-зиновиевските мръсници“, онемява. Разбира, че го чака най-лошото. Под натиска на следователя, а после и на прокурора Зиновиев е принуден да „признае“, че „в най-общ смисъл“ предишната антипартийна група може да носи „политическа отговорност“ за случилото се. Това се оказва достатъчно — на „правосъдието“ не са нужни аргументи и доказателства. Разиграна е първата репетиция за идните политически процеси. Зиновиев получава 10 години, Каменев — 5 години, останалите — в тия граници. Присъдите са съгласувани предварително със Сталин. Това май е първият случай, когато политически възгледи, различни от официално провъзгласените, са приравнени публично към углавните престъпления.

Така продължава драмата на двамата някогашни съратници на Ленин, честолюбиви, непоследователни, разкаяли се може би неискрено, щуращи се насам-натам, но във всички случаи не и престъпници.

Убийството на Киров ознаменува приближаването на зловещото време. Народът повярвал в подривната, терористичната дейност на бившите „опозиционери“. Първо, защото е имало, изглежда, сред обществото известен брой вредители и класови противници. Второ, защото е нямало обективна информация и елементарна гласност, а това създава идеални условия за манипулиране на съзнанието на милиони хора. На хиляди митинги се издигат искания за решителни действия против терористите. През 30-те години хората са били обхванати от пламенен идеализъм, можело е лесно да бъдат вдигнати на крак с призив, с лозунг, да бъдат възпламенени с миража на бъдещето. Но е могло и лесно да бъдат накарани да повярват във „врагове“, „шпиони“, „диверсанти“, „терористи“. Още повече че не знаят истината за онова, което става. В страната зрее атмосфера, както се изразява В. Окулов, един от пострадалите през 30-те години, „която може всеки момент да намери отдушник в масов терор, където главните жертви ще бъдат невинни хора“. Пресата непрекъснато нажежава обстановката, „разкрива“, съобщава за все по-нови „вражески центрове“, „заговори“, „терористични групи“.

На 1 декември 1934 г. изведнъж силно нараства „значението“ на „наказателните органи“, както обича да казва Сталин. НКВД започва бързо да увеличава състава си. Пълномощията на „органите“ се увеличават. Постепенно органите на НКВД ще се изравнят с партийните комитети, а по-късно и ще ги засенчат, измъквайки се от контрола им. В печата най-популярна ще стане темата за „необходимостта от укрепване на бдителността“. Пропагандата в пресата ще започне щедро да сее семената на подозрителността и недоверието на всеки към всички. За мнозина от ръководителите ще бъде организирано тайно следене. Сталин, който, както вече знаем, много се е страхувал от покушение върху особата му, ще засили рязко охраната, ще сведе до минимум „явяванията“ си пред народа. У повечето обикновени люде ще се загнезди представата, че в завода, в колхоза, в института, навсякъде гъмжи от скрити врагове. Всеки неуспех, злополука, повреда, авария ще бъдат тълкувани по асоциация като вредителство. Постепенно в страната ще назрее атмосфера, в която Сталин ще може да извършва своите кървави чистки, разчитайки на поддръжка от страна на дезинформираните маси.

Още преди да бъде убит Киров, по личното решение на Сталин на редица важни постове в механизма за борба с „враговете на народа“ и на партията са издигнати личности, които тепърва ще вземат злокобно участие в беззаконията през идните години. Такива са преди всичко Н. И. Ежов, член на Оргбюро (в началото на 1935 г. ще стане секретар на ЦК); един от организаторите на чистката в партията (1935–1936 г.) и А. Я. Вишински, някогашен меншевик, назначен за заместник-прокурор на СССР. С името на този човек ще бъдат свързани срамните и престъпни политически процеси през 19–37 и 1938 г.

Директивите, циркулярите, пресата искат да се издирват и разобличават „враговете“. А както става ясно, оказва се, че те никак не са малко. Атмосферата на подозрителност, страх и недоверие помагат бързо да се надигне вълна на терор, която през 1937 и 1938 г. ще се разрасне до страхотни размери. Към центъра потичат многобройни донесения за разкрити и разобличени „врагове“. Ето няколко от донесенията, запазени в архива на Върховния съд на СССР:

„До ЦК на ВКП(б), др. Сталин Й. В.

До СНК на Съюза на ССР, др. Молотов В. М.

Управлението за държавна сигурност при Управлението на Народния комисариат на вътрешните работи (УНКВД) за Северния край завърши следствието по делото на контрареволюционната терористична групировка, подготвяла извършването на терористичен акт против члена на ЦК и секретар на Севернокраевия комитет на ВКП(б), члена на Централния изпълнителен комитет др. Вл. Иванов.

Като обвиняеми по настоящото дело са привлечени към отговорност и предадени на съд 7 души: Ракитин Н. Г., Застровски П. В., Попов П. Н., Левинов Г. Н., Иврев Н. И., Заостровски А. В., Копосов Н. А. От обвиняемите се е признал напълно за виновен само Попов П. Н.

Предвидено е делото на Ракитин и др. да бъде разгледано публично на заседание на привлечената в гр. Архангелск военна колегия при Върх. съд на СССР с прилагане на закона от 1 декември 1934 година.

Смятаме за необходимо главните обвиняеми: Ракитин, Заостровски П. В. и Левинов да бъдат осъдени на разстрел, а. останалите обвиняеми — на лишаване от свобода за различни срокове. Молим за указанията Ви.

23 януари 1935 г.

А. Вишински

В. Улрих“

„До секретаря на ЦК на ВКП(б) Й. В. Сталин При разглеждане на делото е осъдена на разстрел Белозир Л. Й. за това, че като член на контрареволюционна подмолна терористична организация на украинските националисти; е завербувала в тази организация Шчербин и Терешченко, които трябвало през 1934 г. по време на Октомврийските празненства в Киев да извършат терористичен акт над др.др. Постишев и Балицки.

При всички разпити Белозир упорито отказваше да даде каквито и да било показания, а също така заяви, че се отказва от помилване. Поради това моля за указания относно възможността за привеждане в изпълнение на присъдата над осъдената Белозир Л. И.

Др.др. А. Я. Вишински и В. А. Балицки смятат за възможно присъдата да бъде изпълнена.

3 февруари 1935 г.

В. Улрих“

„До секретаря на ЦК на ВКП(б)

другаря Й. В. Сталин

На 9 март т.г. извънстоличната сесия на военната колегия при Върховния съд на СССР под мое председателство разгледа, в закрито съдебно заседание в гр. Ленинград делото на съучастниците на Леонид Николаев: Милда Драуле, Олга Драуле и Роман Кулинер.

На моя въпрос, каква цел е преследвала, искайки да получи пропуск за събранието на ленинградския партиен актив на 1 декември м.г., където трябваше да изнесе доклад др. Киров, Милда Драуле отговори, че «искала да помага на Леонид Николаев». «В какво?» — «Там щеше да се види от обстоятелствата.» По този начин установихме, че подсъдимите са искали да помогнат на Николаев в извършването на терористичния акт.

И тримата са осъдени на най-голямото наказание — разстрел. През нощта срещу 10 март присъдата беше приведена в изпълнение.

Моля указания: да се дава ли съобщение в пресата.

11 март 1935 г.

В. Улрих“[13]

Мълниеносно правосъдие: на 9-и — съд, през нощта срещу 10-и — разстрел, на 11-и сутринта доклад до върховния жрец. Дори от една или две фрази в доклада на Улрих се вижда колко повърхностно е разглеждането на делото в съда. Скоро това ще се превърне в норма, особено след две години.

Искам да се спра за малко на последното „дело“. Година, година и половина преди трагедията упорито пълзи долната клевета, че Милда Драуле, бившата жена на Николаев, е в „особени отношения“ с Киров. Хората, които познават Киров, категорично отхвърлят възможността за такава връзка. На кого са нужни тези слухове? Не е изключено някой да е искал да насъсква неврастеника Николаев срещу Киров. Когато Я. Агранов и Л. Шейнин — следователи от НКВД — започват следствието, Николаев заявява, че е прибягнал към убийството от съображения за отмъщение. Но скоро „признава“, че е извършил злодеянието по поръчение на нелегалната троцкистко-зиновиевска група… Очевидно, името на Драуле е използвано от организаторите на престъплението, за да накарат Николаев да бъде „по-решителен“. А пък после и Милда, и Олга Драуле може да се окажат просто опасни и решават да ги премахнат. Което и правят.

Сталин поддържа напрежението. В средата на 1935 г. е публикувано интервюто, дадено на английския писател и публицист Хърбърт Уелс една година по-рано. И по всяка вероятност, неслучайно. Сталин напомня отново за главното в диктатурата на пролетариата — насилието. На въпроса на Уелс „Пропагандата ви не е ли старомодна, щом е пропаганда на насилствените действия?“ Сталин отговаря така: „Комунистите съвсем не идеализират метода на насилието. Но те, комунистите, не искат да се окажат неподготвени и изненадани, те не могат да разчитат, че старият свят сам ще слезе от сцената, те виждат, че старият ред защитава себе си със сила, и затова комунистите казват на работническата класа: гответе се да отговорите на силата със сила… На кого е потрябвал пълководец, приспиващ бдителността на своята армия, пълководец, който не разбира, че противникът няма да се предаде, че той трябва да бъде довършен?“[14]

Колко много обича Сталин думата „довършвам“! В много от речите си той призовава „да се довърши“ опозицията, „да се довършат“ остатъците от експлоататорските класи, кулаците, изменниците, двуличниците, шпионите, терористите… И ги „довършва“. Но „довършва“ и потенциалните си съперници. Все още го възпират решенията на XIII конгрес на партията (пожеланията на запозналите се с „Писмото“ на Ленин делегации), все още е прясно в паметта му предупреждението на Ленин, отношението му към „опозиционерите“ все още е като към идейни противници. „Капитулантите“ (разкаялите се) обикновено бързо се приемат отново в партията, назначават се на отговорни постове, публикуват се статиите им. Например приетите отново в партията през юни 1928 г. Зиновиев и Каменев открито изразяват надеждата си, че „на партията все още ще й е необходим техният опит“, имайки предвид по всяка вероятност ръководните постове. Печатът не престава да нарича по повод и без повод Бухарин, Риков и Томски „помагачи на кулаците“ и въпреки това на XVI конгрес на партията са избрани в състава на Централния комитет. Очевидно, тази търпимост не е само похвална, тя е израз на Лениновото разбиране за демокрация в партията и държавата. На Сталин обаче, който почти никога не използва думата „демокрация“ (единствено изключение е докладът му за новата конституция на СССР), явно са му дошли до гуша непрекъснатите „залитания“ на някои личности. За него диктатурата и демокрацията са несъвместими.

Скоро ще се ориентира към „удържане“ на обществото в състояние на перманентна „гражданска война“. Народ, който винаги е „с пръст на спусъка“, който „бдително“ се вглежда във всекиго, се управлява и манипулира по-лесно. И до края на живота си диктаторът, подпомогнат от своето обкръжение, ще прави всичко, за да поддържа в обществото социално и политическо напрежение.

Дори „любовта“ му към Киров (фактите ни убеждават, че е имало такава), изглежда, не го спира да отстрани най-популярния човек, своя потенциален противник. У Сталин подозрението, жестокостта и властолюбието винаги вземат връх, когато е нужно да се направи избор между елементарно почтеното и онова, което „пречи“ на властта му. Убийството на Киров става добър предлог за затягане на целия вътрешнополитически курс. Сталин не може да забрави, че една четвърт от делегатите на XVII конгрес са гласували против него. А колко ли противници е имал в цялата страна? Тогава са малцина още ония, които могат да предположат, че от 1225 делегати с право на решаващ и съвещателен глас 1108 скоро ще бъдат арестувани и по-голямата част от тях ще загинат в подземията на НКВД и в лагерите. От 139-те членове и кандидат-членове на Централния комитет, избрани на този конгрес, 98 ще бъдат арестувани и разстреляни. А нали почти всички тия хора са били най-активни участници в Октомврийската социалистическа революция, във възстановяването на страната след разрухата, в историческия скок от дървеното рало към съвременна индустриална държава! Това е съзнателно ликвидиране на старата Ленинова гвардия. Те прекалено много знаели. А на него са му нужни самопожертвователни изпълнители, функционери от по-младото поколение, които не познават „ранния“, предишния Сталин.

Едва ли е случайност, че в средата на 1935 г. Сталин поддържа предложението за ликвидиране на Дружеството на старите болшевики и Дружеството на бившите политически каторжници. Архивите на тези дружества се приемат от комисии, в които влизат Ежов, Шкирятов и Маленков. През страшните дни в края на 30-те години мнозина от старите болшевики ще бъдат обвинение „престъпления“ с четвъртвековна давност… Дали за тази цел не са използвани иззетите архиви?

Пак по това време започва издигането на Л. П. Берия, тогава първи секретар на ЦК на грузинската комунистическа партия. В средата на 1935 г. партийното издателство към ЦК на ВКП(б) издава „труда“ на Берия „Към въпроса за историята на болшевишките организации в Задкавказието“. Отпечатана на хубава хартия и с твърда корица (което по това време е рядкост), половината от книжката е цитирани думи на Сталин, а другата — най-невъздържано превъзнасяне на „вожда“. Но главното, което искам да отбележа, е, че в „труда“ на Берия се съдържа пряк политически донос против двама видни болшевики — Енукидзе и Орахелашвили. И макар първият да е член на Централния комитет и на Централния изпълнителен комитет, а освен това отдавнашен личен приятел на Сталин, съдбата и на двамата е решена. Сталин винаги вярва на доноси. Берия бързо се съобразява с това. Все пак Орахелашвили се опитва да протестира. Пише на Сталин лично писмо с проект за опровержение в „Правда“. В отговора си Сталин всъщност отхвърля молбата на стария болшевик:

„До другаря Орахелашвили

Писмото получих.

1) ЦК не мисли да поставя (няма основание да поставя!) въпроса за работата Ви в Института «Маркс-Енгелс-Ленин» (ИМЕЛ). Нервирали сте се и сте решили, както се вижда, да го напуснете. Не е нужно. Останете си в ИМЕЛ и работете.

2) «Писмото» до редакцията на «Правда» би следвало да бъде напечатано, но текстът на Вашето «писмо» според мене е незадоволителен. На ваше място бих изхвърлил от «писмото» всички «полемични красоти», всички «екскурзии» в историята плюс «решителния протест» и бих казал кратко и ясно, че грешки (еди-какви си) наистина са допуснати, но квалификацията на грешките, дадена от др. Берия, е прекалено, да речем, остра и не е оправдана от характера на грешките. Или нещо в тоя смисъл. Привет!

8.III.35 г.

Й. Сталин“[15]

Страната и партията са изправени пред страшни изпитания. Човекът, издигнал до ролята на божество само насилието в диктатурата на пролетариата, става диктатор. Въпреки че го наричат „любимия вожд“, „гениалния пълководец“, „мъдрия архитект“ — нищо не е могло да замаскира дълбоката същност на човека диктатор. Но тогава хората още не разбират това. „Конгресът на победителите“… А след него — сигнал за подготовка към терор. Може би наистина 1937 г. е започнала, в разрез с всички астрономически календари, на 1 декември 1934 г.? Що се отнася до беззаконията, подклаждани и поощрявани от Сталин, на този въпрос може да се отговори утвърдително. Диктатурата на пролетариата като една от проявите на демокрацията на мнозинството все повече се заменя с единовластието на диктатора и с диктатура на бюрокрацията. Семената на бъдещата трагедия вече дават своите зловещи кълнове. Влакът на трагичното бъдеще потегля. Днес ние знаем, че не е бил спрян.

[1] XVII съезд Всесоюзной Коммунистической партии (большевиков), с.115. ↑

[2] Сталин, И. В. Соч. Т.13, с.19. ↑

[3] ЦПА ИМЛ, ф.558, оп.1, д.5228, л.1. ↑

[4] ЦПА ИМЛ, ф.558, оп.1, д.5228, л.2. ↑

[5] Архив Генштаба, еп. 16, стеллаж 17, полка 9. ↑

[6] ЦПА ИМЛ, ф.558, оп.1, д.2548. ↑

[7] XXII съезд КПСС. Стенографический отчет. Т.2. М., 1962, с.403. ↑

[8] Цит. по: Помпеев, Ю. Хочется жить и жить. Документальная повесть о С. М. Кирове. М., 1987, с.8. ↑

[9] Пак там, с.18. ↑

[10] ЦПА ИМЛ, ф.558, оп.1, д.3334. ↑

[11] Правда, 3 декабря 1934. ↑

[12] Социалистический вестник, 1956, №12. ↑

[13] Архив Верховного суда СССР, ф.75, оп.35, д.319. ↑

[14] Сталин, И. В. Беседа с английския писателем Г. Уэлсом. М., 1935, с. 13, 14, 15. ↑

[15] ЦПА ИМЛ, ф.558, оп.1, д.3179. ↑

ГЛАВА ПЕТА

С ТОГАТА НА „ВОЖД“

Да се отхвърлят лъжливите богове е необходимо, но това още не е всичко: под маските им трябва да се потърсят причините за съществуването им.

А. Херцен

Плутарх, един от корифеите на световната култура, в своите „Избрани животоописания на дванадесет цезари“ пише за Ромул, основателя на Рим: „Облягайки се на силата на своята, власт и проявявайки все повече и повече гордостта си, той превърнал народната форма на управление в монархия, която събудила ненавист и предизвикала неприятно чувство още в първите дни дори само от дрехата на царя. Той почнал да носи червен хитон и пурпурна тога и се занимавал с държавните дела седнал на стол с облегало. Обграждал се винаги с младежи, наричани целери («бързи») заради бързината, с която изпълнявали дадените им нареждания. Други вървели пред него и разгонвали с пръчки народа. Те били препасани с ремъци, за да вържат незабавно всекиго, който им бъде показан.“[1] Едва ли Плутарх е описал най-характерния случай, когато издигнатият по волята на обстоятелствата на върха на властта човек укрепва все повече и повече могъществото си, превръща народа в тълпа и започва да не прилича вече на себе си. Историята го доказва: слаб е човекът пред магията на властта. С извънредно редки изключения продължителното, безсрочното оставане с „пурпурната тога“ преобразява вождовете както по отношение на хората, така и преди всичко по отношение на самите себе си.

Аз не „пришивам“ буквално думите на Плутарх към личността на Сталин, външно той не променя формата на управление, не започва да носи „червен хитон“, не сяда на стол, приличащ на трон. Не, разбира се. Но към средата на 30-те години възгледите му за ролята на вожда в общественото развитие претърпяват значителна еволюция. Той помни, безспорно, думите на Плеханов за ролята на личността в историята. Навремето, когато създава библиотеката си, Сталин поставя Плеханов пети в списъка на мислителите — след Ленин, Маркс, Енгелс и Кауцки. Съчиненията на Плеханов са изпъстрени с негови бележки. Не е чудно генералният секретар да е прелиствал томовете на Плеханов и преди да отиде през декември 1930 г. на среща с бюрото на партийната ядка в отделението по философия и естествознание към Института за червена професура. Възможно е. С положителност е установено само това, че когато дава указания „да се преобърне и да се прекопае цялото бунище, натрупало се във философията“, Сталин дава и следното указание: „Плеханов трябва да бъде разобличен, особено философските му твърдения. Той винаги се е отнасял надменно с Ленин…“[2]

Мисля, че Сталин е знаел думите на Плеханов: „Именно великият човек е инициаторът, защото вижда по-далече и желае по-силно от другите.“ На него този извод, направен от човека, за когото е дошло времето да бъде „разобличен“, сигурно му е харесал. А виж, продължението на мисълта на Плеханов, че вождът не може „да спре или да промени естествения ход на нещата“[3], надали му е импонирало. Защото се смятал сега способен за много неща, едва ли не за всичко, като единствен в страната вожд.

Докато през двайсетте години думата „вожд“ се употребява доста нашироко във вид на своеобразен епитет и по отношение на други („вождът на Червената армия Троцки“, „вождовете на революцията Зиновиев и Каменев“, „вождът на червените профсъюзи Томски“, „вождовете на Интернационала“, „вождовете на Комунистическия съюз на младежта“ и др.), сега така е наричан само той, Сталин. Имам впечатлението, че Ленин, който също използва думата „вождове“, характеризира с нея не толкова личните качества на ръководителите, колкото политическите им качества. За Ленин, както показва анализът на трудовете му, вождът е преди всичко челен представител на класата, на обществената група. Ленин не е допускал нищо култовско, мистично, свързано с персонифицирането на властта. В своя труд „Насъщните задачи на нашето движение“, написан още през 1900 г., великият мислител подчертава: „Нито една класа в историята не е постигала господство, без да издигне свои политически водачи, свои челни (разредката моя — Д.В.) представители, способни да организират движението й и да го ръководят.“[4] Една година по-рано, когато изучава отстъплението, възникнало в руската социалдемокрация, Ленин отбелязва особената роля на „работническата интелигенция“, стремяща се жадно към знания и социализъм. Именно от тая среда, смята той, излизат „работниците челници“. Според Ленин вождът е излязъл начело изразител на интересите на трудещите се, способен да се бори всеотдайно за задоволяването им. „Всяко жизнено работническо движение е издигало такива вождове на работниците, свои прудоновци и ваяновци, вайтлинговци и бебеловци — пише той. — И нашето руско работническо движение обещава да не изостане в това отношение от европейското.“[5] Следователно Ленин говори за много вождове като за синоним на излезлите най-отпред ръководители на пролетариата.

Докато логиката в действията на Сталин и на обкръжението му води към създаване на такава система от политически и социални отношения в страната, която да затвърди положението на „господстващата личност“. (Този израз е от критичния анализ на съчиненията на философа от XIX век Иполит Тен, направен от Плеханов.[6])

[1] Плутарх. Избранные жизнеописания в 2 томах. Т.1. М., 1987, с.80. ↑

[2] ЦПА ИМЛ, ф.17, оп.120, д.24, л.2. ↑

[3] Плеханов, Г. В. Избранные философские произведения в 5 томах. Т.2. М., 1956. с.333. ↑

[4] Ленин, В. И. Събр.съч. Т.4, с.360. ↑

[5] Ленин, В. И. Събр.съч. Т.4, с.258. ↑

[6] Плеханов, Г. В. Очерки по истории материализма. Изд. 2-е. М., 1922, с.128-129. ↑

„ГОСПОДСТВАЩАТА ЛИЧНОСТ“

Според мене цитираният по-горе израз на Плеханов характеризира твърде сполучливо ситуацията, която започва да се създава в страната в началото на 30-те години, ситуация, отразяваща непрестанното издигане на една-единствена личност към върха на вождовщината, отразяваща установяването на цезарството. Този процес става възможен, понеже партията, колкото и да е горчиво да го кажем, позволява, примирява се с това съвременно цезарство. Десетилетия наред говорехме за „издигането“ на ролята на партията в най-различни сфери на нашата действителност, но нито в доклада на Н. С. Хрушчов пред XX конгрес на партията „За култа към личността и неговите последици“, нито в известното постановление на Централния комитет по този въпрос, нито в другите официални документи е казано, че партията, макар и мъничко, е виновна за извращенията на култовщината. Въпреки това сред причините за появата на култа примиряването на партията с него е една от най-главните. Раболепното отношение към ръководителите, липсата на контрол и пожизненото заемане на длъжностите създават обстановката, в която човекът със злобен, коварен и хитър ум, човекът, който не познава компромиси, а такъв именно е Джугашвили-Сталин, става „господстваща личност“. Господстваща в целия социален и икономически живот, в умовете на хората. Партията се оказва неспособна да изработи такива защитни мерки, които биха опазили от единовластието и нея, и народа.

В „Светото семейство“ на К. Маркс и Фр. Енгелс има една дълбока мисъл:

„Великите ни се струват велики само защото ние самите сме паднали на колене.

Ще се вдигнем!“[1]

Има много изказвания на Сталин, в които вярно се тълкува съотношението между вожд и народ, не се преувеличава ролята на личността в историята, подчертава се значението на колективното ръководство в партията. Така например през декември 1931 г. той казва: „Едноличните решения винаги или почти винаги са едностранчиви решения. Във всяка колегия, във всеки колектив има хора, чието мнение трябва да се взима предвид. Във всяка колегия, във всеки колектив има хора, можещи да изказват и неправилни мнения… В нашия ръководен орган, в Централния комитет на нашата партия, който ръководи всички наши съветски и партийни организации, има около 70 членове. Сред тези 70 членове на ЦК са нашите най-добри промишленици, нашите най-добри кооператори, нашите най-добри снабдители, нашите най-добри военни, нашите най-добри пропагандатори, нашите най-добри специалисти по колхозите, нашите най-добри специалисти по индивидуалното селско стопанство, нашите най-добри специалисти по нациите в Съветския съюз и националната политика. В тези ареопаг е съсредоточена мъдростта на нашата партия. Всеки има възможност да коригира чието и да е еднолично мнение, предложение. Всеки има възможност да внесе своя опит. Ако го нямаше това, ако решенията се приемаха еднолично, бихме имали в своята работа най-сериозни грешки.“[2] Иска или не, Сталин неволно потвърждава с последните си думи, че много от „най-сериозните грешки“, допуснати в процеса на колективизацията, на партийното и държавното строителство, в сферата на културата, са ставали именно в резултат на едноличните решения на един-единствен човек, превърнал се в „господстваща личност“.

Това се изразява преди всичко в устойчивата тенденция към ограничаване на колегиалността в работата на Централния комитет, на която Ленин придава голямо значение. Известно е, че през първите шест години след Октомври в съответствие с партийните норми и политическата необходимост са свикани шест конгреса, пет конференции и четирийсет и три пленума на Централния комитет. На всички тези партийни форуми не е упражняван никакъв натиск от страна на авторитетите, комунистите са имали възможност свободно да излагат своята гледна точка, да формулират своята позиция по един или друг въпрос. В почти всички случаи най-важните документи, приемани от партията, са плод на колективните усилия и на разума. В процеса на изработването на решенията са взимани под внимание (или за сведение) най-различни подходи и мнения. Свидетелство за това са разгорещените спорове, компромисите, многобройните дискусии по възлови въпроси от вътрешната и външната политика на партията.

Обратното, когато след XVII конгрес на партията започват да прозират релефно очертанията на култовото боготворене на личността му, „вождът“ взима мерки за грубо ограничаване на колегиалността в изработването на решенията. От други мнения той вече няма нужда. От 1934 г. (след XVII партиен конгрес) до 1953 г. (когато Сталин умира), тоест в продължение на двайсет години, главно преди войната, има само два партийни конгреса, една конференция и двайсет и два пленума на Централния комитет. Между XVIII и XIX конгрес на партията изминават цели 13 години! А има и години — 1941, 1942, 1943, 1945, 1946, 1948, 1950, 1951, — когато Централният комитет не се събира нито веднъж на заседание! Постепенно, а това личи от решенията и от линията на поведението му, Сталин започва да гледа на Централния комитет не вече като на „ареопаг на мъдростта“, както го нарича през 1931 г., а чисто и просто като на партийна канцелария, удобен подръчен апарат за реализиране на решенията му. Всъщност партията се превръща в послушна машина за изпълняване указанията на „господстващата личност“. А нали, когато се подготвя за XIV конгрес на партията през 1925 г. и редактира проектоустава на ВКП(б), Сталин подчертава в знак на особена важност думите: „Редовните конгреси се свикват всяка година. Централният комитет се свиква на пленарно заседание най-малко веднъж на два месеца.“ Животът, естествено, внася своите корекции. Води се война, която принуждава страната да се трансформира във военен лагер и не дава възможност за стриктно придържане към приетите норми. И това е обяснимо. Но да се стигне до фактическото им пренебрегване?

Още на III конгрес на партията, в далечната 1905 г., в доклада си „Относно участието на социалдемокрацията във временно революционно правителство“ Ленин казва: „Революционният народ се стреми към самодържавие на народа (разредката моя — Д.В.)… успешният преврат поради това не може да не бъде демократична диктатура на пролетариата и селяните.“[3] Още в зората на века, много преди победата на социалистическата революция, Ленин допуска единствено „самодържавие на народа“ във формата на „демократична диктатура“. За Сталин сега всички тия овехтели думи за демокрация, за народно представителство, за колективен разум стават някак си изведнъж безинтересни, дори наивни. Та нима той не изразява интересите на народа? Нима иска нещо лично за себе си? Нима марксизмът отрича ролята на вождовете?… Едноличният „вожд“ придърпва всичко в ръцете си — мислите, политическата воля, социалния арбитраж. Обстановката заприличва на политическо самодържавие.

За засилването на бюрократичните тенденции в партията спомага специфичното разбиране на Сталин за партийно единство. Известно е, че през 20-те години по отношение на своята политика партията се сблъсква с твърде активното противодействие на отделни групи комунисти. Далеч не всички те са „врагове“. Често пъти особените възгледи и позиции, различаващи се от приетите, „курсовете“ и „платформите“ възникват от нестандартни оценки на ситуацията, от своеобразното разбиране на перспективите на движението, а понякога се появяват като резултат от особеностите в характера на отделни личности. Но днес, когато анализирам целия спектър на борбата на „опозицията“ и „групировките“, все повече се убеждавам, че едни от решаващите възли на разногласията и ожесточените схватки са били проблемите около избора на конкретните пътища за разширяването на демокрацията, за съотношението между вожд и партия, за ролята на масите в революционния процес, макар отчасти това да е замъглявано привидно от други мотиви и фрази. В много случаи „опозиционерите“ просто не са били съгласни с авторитарния режим, не са били готови за „единомислието“ като духовна униформа, към което винаги се е стремял Сталин. Ние, диалектиците, макар да знаем, че животът се движи напред от противоречията, въпреки това разглеждахме обикновено другомислието като враждебна проява. А може би тъкмо в другомислието е изразен стремежът да се намери по-добра алтернатива? Нима безмозъчното единомислие не развъжда догматици, безлични, равнодушни хора?

В ония години има, разбира се, и мнозина, които съзнателно поставят пред себе си цели извън рамките на програмните становища на партията. В повечето случаи те изповядват други идеали или имат други социални предпочитания. В обстановката на разруха, на външна империалистическа опасност, на увеличаване на различните опозиционни групировки по инициатива на Ленин на X конгрес на партията през март 1921 г. е приета важна резолюция. След доклада, изнесен от Владимир Илич, конгресът взима решение да бъдат разпуснати незабавно всички фракционни групировки. В резолюцията ясно се казва, че единството и сплотеността в редовете на партията, осигуряването на пълно доверие между членовете на партията и на една действително задружна работа, въплъщаваща на дело единството на волята сред авангарда на пролетариата, са наистина особено необходими в сегашния момент…[4] Това становище изиграва голяма роля в сплотяването на партията. Но то не се обявява против другомислието, борбата на мнения, а против фракционните групи с политически платформи, несъвместими с програмите и уставните цели на партията.

Сталин често използва тази резолюция и нанася „удари“ по „опозициите“ и „уклоните“. В устата му думите „опозиция“ и „опозиционер“ придобиват постепенно определен смисъл, тъждествен с понятията „противник“, „враг“. По-късно всяко, дори частичното несъгласие с политиката на партията на отделни нейни ръководители „вождът“ ще тълкува еднозначно като „борба срещу партията“, „вражеска дейност“. В борбата си за единство, но разбрано не диалектически, а догматично, Сталин стига постепенно до пълно ликвидиране на оздравителната борба на мненията, на свободното изказване на възгледите от страна на комунистите, на критиката спрямо по-горните партийни органи. В партията възниква „безмисловно единомислие“. Под флага на борбата за „монолитност“ на партията Сталин незабележимо, постепенно, но неотстъпно умъртвява демократичните принципи във вътрешнопартийния живот. Тълкувайки единството като изпълнителност, безпротиворечиво подчинение на директивите, готовност да се поддържа всяко решение на по-горните органи, Сталин подсилва насаждането на догматичното мислене в партията, изкореняването на творческата инициатива на масите. Често пъти и най-малкото отклонение от „спуснатите отгоре“ канони не се ограничава само с осъждане. В изказването си на януарския пленум на Централния комитет през 1938 г. Маленков сочи един случай, при който в Калмикия, в Саричинската партийна организация е изключен от партията комунистът Кушчов. На занятия по политическо ограмотяване му задават въпроси: „Можем ли да построим социализъм в една отделна страна!“ — „Да се построи социализъм в една отделна страна е възможно и ние ще го построим“ — отговорил Кушчов. „А ще построим ли ние комунизъм в една отделна страна?“ — „Комунизъм в една отделна страна ще построим.“ — „А пълен комунизъм?“ — „Ще построим.“ — „А окончателен комунизъм ще построим ли?“ — „Окончателен, надали — размислил Кушчов — без световна революция. Впрочем ще погледна във «Въпросите на ленинизма» какво пише по този повод другарят Сталин.“[5]

Ето за този свой последен отговор, за съмненията си Кушчов е бил изключен от партията и свален от изпълняваната длъжност. Но Маленков вижда тук не проява на догматизъм, не култовско извращение, изискващо религиозно и политическо единомислие, а „злонамерени клевети на враговете“, загнездили се „във всяко предприятие, във всеки колхоз и совхоз“. Кушчов е допуснал съвсем незначителен „пробив“ в единомислието и „враговете“ веднага се възползвали от това и го изключили от партията. Такава е логиката на Маленков.

Подобни тълкувания са изопачавали демократичното разбиране на единството, предполагащо синтез на колективната воля с едновременната възможност свободно да се излагат собствените възгледи и позиции. Та нали X конгрес на партията в резолюцията си за единството предвижда, че партията, изпробвайки нови подходи, ще продължава да се бори с всички средства против бюрократизма, за разширяване на демократизма и самостоятелната дейност…[6] Всеки комунист, осмелил се да изрази ново мнение, предположение, инициатива или несъгласие с едни или други аспекти на партийната политика, рискува да бъде позорно заклеймен, ако не и направо причислен към категорията на „враговете“. От комунистите все повече се изисква само „да поддържат“ и „да одобряват“, а все по-малко да взимат реално участие при обсъждането на важните проблеми в партийния и обществения живот. И всичко това издига автоматично още по-нагоре „вожда“ над партията, превръща го в „господстваща личност“.

На XVII конгрес на партията по предложение на Сталин е ликвидирана Централната контролна комисия, притежаваща прерогативи за контрол над работата на Централния комитет и Политбюро. Функциите на създадената Комисия за партиен контрол са пренасочени към контрол върху изпълнението на решенията на централните органи от страна на партийните организации и преди всичко на указанията на „господстващата личност“.

Постепенно решенията на Сталин започват да се възприемат от всички като решения на партията. Още от средата на 30-те години указанията му се оформят като постановления на Централния комитет или като циркулярни нареждания. Властта на партийния „вожд“ е фактически неограничена. Ето един характерен пример. Малко преди и по време на войната, когато се превръщат в норма „нощните бдения“ в кабинетите на ръководителите, Сталин честичко кани неколцина членове и кандидат-членове на Политбюро „да похапнат“ с него във вилата му в Кунцево. Най-чести гости са Молотов, Ворошилов, Каганович, Берия и Жданов. По-рядко на нощните сбирки са канени Андреев, Калинин, Микоян, Шверник и Вознесенски. По време на тези вечери се решават различни въпроси от държавната, партийната и военната политика. Обикновено Сталин резюмира изводите от „разговора“. Маленков, а понякога и Жданов оформят тези „заседания“ с протоколи на Политбюро. Спорове и дискусии не възникват. Принципни несъгласия със Сталин никога не е имало. Съратниците му гледат да отгатнат мнението на „вожда“ или своевременно да поклатят утвърдително глава. Това дотяга понякога дори на самия „единодържец“. Така например, когато веднъж преди XVIII конгрес на партията на масата става дума за подготвения от Сталин доклад, всички започват дружно, в един глас да го хвалят. Сталин слуша, слуша и отведнъж отсича: „Та аз ви дадох вариант, който отхвърлих, а вие тамян му кадите… Вариантът, с който ще изляза, целият е преработен!“

Всички си глътват езика. Настава непоносимо мълчание. Но Берия бързо се опомня: „Но още в този му вид се чувства вашата ръка. А щом сте преработили и този вариант, можем да си представим колко силен ще бъде докладът!“

Избраното след XVII конгрес Политбюро — А. А. Андреев, К. Е. Ворошилов, Л. М. Каганович, М. И. Калинин, С. М. Киров, С. В. Косиор, В. В. Куйбишев, В. М. Молотов, Г. К. Орджоникидзе и Й. В. Сталин — все още се събира доста редовно, но невинаги в пълен състав. Въпросите се решават най-често в тесен кръг: Сталин, Молотов, Каганович, Ворошилов, а по-късно Жданов и Берия. След време Сталин започва да създава в Политбюро различни комисии: така наречените „петорки“, „шесторки“, „седморки“, „деветки“… Както съобщава Хрушчов в доклада си пред XX конгрес на партията, тази система, наприличваща на картоиграческа терминология, е установена със специално решение на Политбюро. Разбира се, животът е сложен, проблеми много и винаги, още при Ленин, са създавани в Централния комитет различни комисии. Но колкото и да била важна дейността им, всички принципни решения трябвало да бъдат взимани от пълния състав на Политбюро или на Централния комитет. А свеждането на ръководната функция на партията до мнението на „петорката“, в която, не ще и дума, има само едно мнение — мнението на „господстващата личност“, — обезсмисля колегиалността. Сталин обича да изслушва съображенията на съратниците си, като оставя последната дума за себе си, а тя почти във всички случаи е решаваща.

Върху многото документи, които преглежда, Сталин поставя обикновено резолюциите „Съгласен“, „За“, „Може“, а понякога изпраща отделни документи на своите съратници, за да си изясни мнението им. Но най-често гледната точка на другите не означава нищо за него. Например през април 1936 г. Пятаков написва писмо до Сталин с молба да разреши издигането на стратостата СО-35-1 „при благоприятна метеорологична обстановка“.

Върху документа Сталин пише, т.е. иска съвет:

„Др. Ворошилов,

Какво да правим?

Й. Сталин“

Ворошилов отговаря:

„До др. Сталин. Смятам, че може да се разреши.

7.4.36.

К. Ворошилов“

Още по-надолу върху този документ следва категоричното:

„Аз съм против.

Й. Ст.“[7]

Тази безапелационност в заключенията, която отхвърля без всякакви аргументи мнението на другите и оставя в сила само собственото мнение, създава постепенно обстановка, при която мнозина членове и кандидат-членове на Политбюро се стремят да налучкат решенията на Сталин. На някои това им идело отръки, особено на Берия.

Въпреки че Сталин продължава публично да подчертава значението на колективността в работата на Централния комитет, още в средата на 30-те години никой не може да изрази публично несъгласието или поне съмнението си в правилността на Сталиновата политика. Колегиалността се превръща в автоматично колективно одобряване на решенията, изводите и становищата на „вожда“. Слага се началото на бюрократичния абсолютизъм.

Когато се запознавах с резултатите от многобройните поименни допитвания, задочно гласуване по един или друг въпрос, не срещнах нито един случай, при който някой, макар и със заобикалки, да е поставил под съмнение явно погрешните, а понякога и престъпни предложения на Сталин. Но за това — в следващата глава. А тук искам да се върна още веднъж към мисълта, която няколко пъти вече споделях с вас: фактически никой от ръководството на Централния комитет не се и опитва даже да използва шанса на съвестта, дори да е последният му шанс. Никой не пожелава (или не е могъл) да възрази на Сталин, макар и в най-деликатна форма. Често пъти, намирайки се вече на границата, разделяща живота от небитието, мнозина се съгласяват покорно с мнението на „вожда“, дори и когато съзнават, че това няма да смекчи присъдата. А нали в състава на Централния комитет не е имало само хора, които знаят да клатят одобрително глава и които Сталин бърже издига.

Партийните документи от 30-те и 40-те години са убедителни — всеки въпрос се обсъжда въз основа на указанията и становищата на „вожда“. Формулирайки често пъти правилно стопанските, социалните и техническите проблеми, както и пътищата за решаването им, участниците в съвещанията, заседанията и пленумите непременно ги аргументират с „идеите“, „положенията“, „изводите“ на Сталин, изказани от него в различно време. След XVII конгрес и до смъртта на „вожда“ никой не може публично да „добави“ нещо или да „обогати“ по някакъв начин тезис, формулиран от генералния секретар. Фактически в партията се утвърждава принципът на догматичното единоначалие.

Още древните са забелязали, че абсолютната, неограничената с нищо власт може да се превърне в беда. В „Писмата“ на римския историк Салустий до Цезар четем следната мъдрост: „Никой няма да отстъпи властта си на друг по собствено желание. И колкото и да е бил добър и милостив оня, който стои на върха на могъществото, той винаги предизвиква опасения, че може да употреби властта си за лошо.“ Прозрението в тези думи е потвърждавано, за съжаление, от историята много и много пъти.

Сталин смята, че взаимоотношенията между партията и вожда трябва да бъдат отразени в масови, достъпни за всички комунисти и за народа издания. Такива са „Кратък курс по история на ВКП(б)“, издаден през 1938 г., и отпечатаната десет години по-късно кратка биография на „вожда“. В списание „Болшевик“ (1937, №9) Сталин публикува писмо до съставителите на учебника по история на ВКП(б). Главният акцент в „Историята“, пише Сталин, трябва да бъде поставен върху борбата на партията с фракциите и групировките, с антиболшевишките течения. И това не е без скрита мисъл, защото по този начин в епицентъра на историята на партията непременно ще се окаже той. Та нали именно той, Сталин, „разгроми“ Троцки, Зиновиев, Каменев, Бухарин, групировките и „уклоните“, които те възглавяват. С помощта на този прост методологичен подход — излагане на историята на партията преди всичко чрез борбата с „опозициите“ — на пръв план ще излезе техният победител — Сталин. Безспорно различни, но най-често не антиленински, а по-скоро антисталински групировки е имало в ония времена доста много и борбата с тях заема значително място във вътрешнопартийния живот. Историята на партията обаче не се свежда и не трябва да се свежда само до тази борба.

Сталин не се срамува да даде указания на съставителите на учебника да се позовават по-често на неговите идеи (както знаем, той отдавна практикува това). Предлага например да се използва „писмото на Енгелс до Бернщайн през 1882 г., преведено в първата глава на моя доклад пред VII разширен пленум на ИККИ «За соц.-дем. уклон» във ВКП(б) и моите коментарии към него“. Без тези коментарии, пише по-нататък Сталин, „борбата на фракциите и теченията в историята на ВКП(б) ще изглежда като някаква необяснима кавга, а болшевиките — като непоправими и кресливи кавгаджии и побойници“[8]. По поръчение на Централния комитет авторите подготвят бързо краткия курс, който става за дълго време основното, а често и единственото помагало в идейно-теоретичната подготовка на милионите съветски хора. Книгата, издадена в нашата страна с общ тираж почти 43 милиона екземпляра, е пропита с възхвали към Сталиновия „гений“, към неговата „мъдрост“ и „прозорливост“. В първото й издание се отбелязва: „Краткият курс по история на ВКП(б) е разработен от комисия на Централния комитет на ВКП(б) под ръководството на другаря Сталин и с неговото най-активно лично участие.“

Но тази формулировка не го задоволява. В издадената по-късно кратка негова биография, която той най-грижливо редактира, допълва и уточнява, се появява нова формулировка: „През 1938 г. излезе книгата «История на ВКП(б). Кратък курс», написана от другаря Сталин и одобрена от комисия на ЦК на ВКП(б).“[9]

Сталин вече не се смущава от обстоятелството, че книгата, възхваляваща го безгранично, се оказва написана… пак от него. Така е осъществена идеологичната обосновка на абсолютната роля на „вожда“, на контрола му над партията и държавата. Освен това, отстранил на практика всички видни съратници на Ленин, той ги „зачертава“ и от историята. Освен Ленин и Сталин фактически в краткия курс няма други конкретни лица, творци на революцията и социализма. Има само „врагове“.

Книгата, която става задължителна за комунистите, за студентите от висшите учебни заведения, за цялата система на партийната просвета и политическото образование, излага еднозначно няколко Сталинови „аксиоми“: в революцията е имало двама вождове — Ленин и Сталин; основната заслуга за построяването на социализма в СССР принадлежи на Сталин; след Ленин партията има само един вожд — „мъдрия“, „прозорливия“, „смелия“, „решителния“ Сталин… В това масово издание Сталиновата схема вожд-партия става по този начин достояние на целия народ. Популярността, примитивизмът на изложението, елементарният схематизъм правят практически краткия курс твърде достъпно за всеки човек помагало. В общата система за възпитание на съветските хора, изградена през 30-те години, тази книга заема централно място. След излизането й, на 1 октомври 1938 г., се свиква съвещание на пропагандистите от Москва и Ленинград, на което Сталин произнася реч. Заслужава да приведа някои извадки: „Една от задачите на изданието е да се ликвидира синорът между марксизма и ленинизма.“ По-нататък дава да се разбере, че до момента има само една книга, която разглежда в единство марксизма-ленинизма. „Книгата на Сталин «За основите на ленинизма» — продължава докладчикът, без ни най-малко да се притеснява — излага онова ново и особено, което е внесено от Ленин в марксизма. Не казвам, че там е изложено всичко, но книгата на Сталин дава всичко основно, което е внесено от Ленин в марксизма.“[10] Без никаква скромност, за която тъй много обича да говори, той дава свръхвисока оценка на труда си. Сега вече и той самият вярва, че е не само единственият мъдър вожд, но е и много голям теоретик. Такъв е закономерният резултат от единовластието, единоначалието в една обществено-политическа организация, каквато е партията.

Описвайки живота на римския император Тиберий, Гай Светоний уверява, че диктаторът е знаел предварително какво ще е бъдещето му и „отдавна предвидил каква ненавист и какво безславие го чакат занапред“[11]. На Сталин и през ум не му минава нещо такова. Архивът му — записките, резолюциите, писмата, фотографиите, кинохрониките, стенограмите на речите — говори за увереността на „вожда“, че ще остане безсмъртен в паметта на народа. След XVII конгрес и до края на своите дни той си остава далеч по-непрозорлив от Тиберий и мисли само как да увековечи „славата“ си. Постепенно „самодържавието на вожда“ по отношение на партията и народа се регламентира в много култови актове и обреди. Така например учредяват се сталински стипендии и__ сталински__ награди. (Постановлението на правителството за учредяване на ленински награди, прието още през август 1925 г. с участието на Сталин, е направо забравено.) Държавният химн, редактиран лично от Сталин, отразява ролята му в съдбата на отечеството:

Нас вырастил Сталин на верность народу.

На труд и на подвиги нас вдохновил.

Когато по поръчение на „вожда“ подготвят текста на химна, С. Михалков и Г. Ел-Регистан го дават на Сталин. Той помъдрувал над стиховете и внесъл поправки. В архива му тези „следи“ са запазени. Вместо „Свободных народов союз благородный“ Сталин написва: „Союз нерушимый республик свободных“.

Второто четиристишие е подложено на още по-голяма преработка. Първоначално то изглеждало така:

Сквозь грозы сияло как солнце свободы,

Нам Ленин в грядущее путь озарил,

Нас вырастил Сталин — избранник народа,

На труд и на подвиги нас вдохновил.

След като моливът на Сталин се „поразхожда“ по текста, вторият и третият стих добиват друг вид:

И Ленин великий нам путь озарил,

Нас вырастил Сталин — на верность народу…

На Сталин нещо не харесват думите „избранник народа“. Все пак, ако се позамисли човек, всъщност народът не го е избирал. Сталин е лидер, вожд, диктатор, властващ над, огромен народ, без да бъде избран! С най-съществената поправка, направена от него, се съгласяват веднага не само Михалков и Ел-Регистан, но и присъстващите Молотов, Ворошилов, Берия, Маленков и Шчербаков, събрали се у Сталин на 28 октомври 1943 г. вечерта. Така че „вождът“ не сама „утвърждава“ текста на химна. Например предложения от авторите припев

Живи в веках, страна социализма,

Пусть наше знамя миру мир несет,

Живи и крепни, славная Отчизна,

Тебя хранит великий наш народ.

Сталин веднага отхвърля, без дори да обясни защо не му харесва. Възможно е да е имал нещо против това „миру мир“ („мир на света“ — б.пр.).[12]

В химна няма нито една дума за партията, но думите за вожда се оказват много „необходими“… В съзнанието на съветските хора се набива мисълта, че Сталин не е само вожд на партията, но и вожд на целия народ. В концентрирана форма тази идея изразява публично още през декември 1939 г. членът на Политбюро на ЦК на ВКП(б) Н. С. Хрушчов:

„Всички народи на Съветския съюз виждат в Сталин свой приятел, баща и вожд.

Сталин е приятел на народа със своята любов към народа.

Сталин е приятел на народа със своята добросърдечност.

Сталин е вожд на народите със своята мъдрост като ръководител на борбата на народите“[13]

В една от главите на своята книжка „За другаря Сталин“ Ем. Ярославски, един от придворните коментатори на сталинизма, така и пише: „Вожд на народите.“ Главната му идея е: „Редом с Ленин, като се започне от края на 90-те години, и винаги заедно с Ленин, винаги по един и същ път, без никога да кривва от тоя път, върви другарят Сталин…“[14] В това книжле панегирик има обаче и верни мисли, които авторът изразява сигурно без да иска. Така например на няколко места Ярославски набляга върху безпощадността на Сталин към враговете. Истината си е истина. „Вождът“ е безпощаден към всички, които смята за „врагове“.

Когато е четял подобни „творби“, у Сталин все повече се е вкоренявало мнението, че няма да стигне скоро до най-високата точка от параболата на своята съдба. „Възнасянето“ му нагоре му се струвало, че няма да има край. Така, както той е възхваляван, не е възхваляван нито един руски император. И в края на краищата самият той е повярвал в своята земна месианска роля на непогрешим, всевиждащ и всемогъщ. Корените на народната трагедия се забиват толкова по-дълбоко в социалната почва, колкото по-тържествено засиява триумфът на „вожда“.

Като отбелязвам всички тия култови извращения, абсолютизиращи ролята на „вожда“, трябва да посоча, че те играят все пак и стабилизираща, сплотяваща роля, макар и на догматична основа. Днес ние знаем, че сплотяването на народа, морално-политическото му единство са възможни и на друга основа. Но тогава, когато след смъртта на Ленин страната така или иначе не може да се насочи към социалистическата демокрация, облягането върху насажданата вяра във „вожда“, в неговата мъдрост и непогрешимост дава бързо резултат. Въпреки страшните репресии в края на 30-те години, въпреки тоталитарните тенденции в развитието на държавата и диктаторската роля на „вожда“ обществото и неговите социални опори остават здрави.

Днес, десетки години след смъртта на Сталин, когато са публикувани многобройни материали за него, за неговото време, за деянията и престъпленията му, все още доста хора по духовна, социална и морална инерция продължават да го смятат за велик реформатор и мъдър вожд с „твърда ръка“. Мисля, че „тайната“ за тази дълготрайна привързаност има своето обяснение не само във възрастта на хората, в спомените им („моята съдба“, „по мое време“, „нашите кумири“), а преди всичко в това, че под натиска на генералния секретар чрез цялата система на пропаганда, възпитание и социален живот се е втълпявало „Социализмът — това е Сталин“. Поради това „верността“ към Сталин е преди всичко вярност към тази отколешна, озарена от младостта идея. Пожертвано е толкова много в името на тази идея, а се оказва изведнъж, че символът, олицетворяващ социализма, е лъжлив… Но никак не е лесно да се обърне гръб на „лъжливите богове“ — богове са все пак…

Нещата не опират само до личните качества на Сталин. Самичък той не би могъл да измени дотам духовните и социалните структури на обществото дори със силата на безграничната си власт и влияние. Цялата социална практика, стратегията и тактиката на възвеличаване на една-единствена личност създадоха постепенно строго определена система на отношения. Само в тази система авторитетът на „вожда“ може да генерира процеси, които отдавна вече наричаме култ към личността. Само в тази система на отношения всичко (или почти всичко) започва да работи за издигане на авторитета на „вожда“. Разбира се, особено активно се „труди“ непосредственото му обкръжение. Самото то става неразделна съставка от неговия авторитет. С други думи, за изопачаването на съотношението вожд-партия е виновна не само отделната личност. Очевидно работата е в това, че не е създаден реален демократичен механизъм, който при всякакви условия да осигурява предимство на авторитета на партията, на народа, на масите. На думи този принцип, разбира се, е провъзгласен. Но думите се разминават с делата, със социалната практика. Именно затова в съотношението между авторитета на вожда и на народа се появяват деформациите, които струваха толкова скъпо на народа и партията. Това е важно да се подчертае, защото най-честата и разпространена грешка, която се прави при определяне на генезиса, на природата на култа към личността, е акцентирането върху субективните качества на човека, носител на този култ. Не ще и дума, че и те играят много голяма роля. Но главните причини за проявата на отрицателните качества на конкретната личност се коренят в създалата се система на обществени отношения, в политическия механизъм на властта. В това е цялата работа.

Ако всичко се изчерпваше само с човека, то след като си отиде той, след като умре, не би било нужно да се изменя нещо в системата, в механизма — та нали вече го няма носителя на култовите явления. Но за съжаление всичко е далеч по-сложно. Култът към „господстващата личност“, боготворящ „авторитета на вожда“, смуче „сокове“ от социалната среда, от системата, в която се проявява. Без да бъде създаден сигурен демократичен механизъм на гаранции, на защита, деформациите на личността винаги биха могли да се проявят ту под формата на субективизъм, ту като волунтаризъм, ту в карикатурно самовъзвеличаване и парадност, а всичко това води до социален, икономически и духовен застой, каквито примери ни е дала вече историята.

Тъй като твърде често (и справедливо!) се посочва голямата роля на личните качества на Сталин за култовите извращения, ще се опитам да отделя в портрета му ония от тях, които характеризират неговия интелект. Може би това е най-малко изучената страна от облика на такава сложна личност, каквато беше Сталин.

[1] Маркс, К. и Фр. Енгелс. Съч. Т.2, с.90. ↑

[2] Сталин, И. В. Соч. Т.13, с.107. ↑

[3] Ленин, В. И. Събр.съч. Т.10, с.123. ↑

[4] Вж. КПСС в резолюциях и решениях. Изд. 8-е. Т.2. М., 1970, с.218. ↑

[5] ЦПА ИМЛ, ф.17, оп.2, д.633. ↑

[6] КПСС в резолюциях и решениях. Изд. 8-е. М., 1970, с.220. ↑

[7] ЦПА ИМЛ, ф.558, оп.2, д, 2915. ↑

[8] Большевик, 1937, №9, с.9. ↑

[9] И. В. Сталин. Краткая биография. М., 1948, с.163. ↑

[10] ЦПА ИМЛ, ф.17, оп.120, д.313. ↑

[11] Светоний, Гай. Жизнь двенадцати цезарей. М., 1987, с.135. ↑

[12] ЦПА ИМЛ, ф.3, оп.1, д.3399. ↑

[13] К шестидесятилетию со дня рождения И. В. Сталина. М., 1940, с.93-102. ↑

[14] Ярославский, Е. М. О товарище Сталине, с.149. ↑

ИНТЕЛЕКТЪТ НА СТАЛИН

Античната митология ни е оставила образа на Минерва — богинята на мъдростта. Древните я изобразяват като снажна жена, изскочила от главата на Юпитер с пълно бойно одеяние: над косите — шлем, в едната ръка — копие, в другата — щит. До краката й е кацнала сова — свещена птица, олицетворение на безшумния полет на мисълта. Според вярванията на живелите в мъглявите далечини на вековете мисълта винаги витае над човека, над историята. Отговаряйки на едно от писмата, Сталин цитира думите на Хегел „Совата на Минерва излита само нощем“[1], тълкувайки ги като израз на неизбежното изоставане на съзнанието от материалната култура на битието.

Преди да се опитам да характеризирам интелекта на Сталин, ще ви припомня какво означава това понятие. Под интелект психолозите обикновено разбират умствените способности, философите — мисловните процеси, а в различните научни текстове с този термин наричат мисловните възможности на човека, ума му, творческото начало, способността към придобиване на знания и т.н. В общи черти това правилно отразява различните страни на интелекта. Известно е, че индивидуалното съзнание на личността се състои от два основни компонента: рационален (теоретичен) и емоционален (чувствен). Ако понятието интелект съвпадаше напълно със съдържанието на индивидуалното съзнание, не би имало нужда от него. Интелектът според мене изразява обобщената характеристика на човешките способности за творческа мисловна дейност. Интелектът не е някакъв особен самостоятелен елемент от индивидуалното съзнание, а по-скоро интегрирана проява на човешката психика под формата на способности за активно рационално отразяване на действителността. В различна степен интелектуалните свойства са присъщи на всеки нормален човек. К. Маркс пише, че „човешкият живот, лишен от интелектуалната си страна, пада до равнището на проста материална сила“[2]. Може да се каже, струва ми се, че интелектът не е нищо друго освен равнище на съзнанието, предимно рационално, изразяващо способностите на човека за творческо възприемане на действителността. Възприемането на околния свят се осъществява от интелекта на равнището на разсъдъчното мислене („здравия смисъл“), на разума (висшата мисловна способност) и на интуицията. При общи основни характеристики всеки интелект е уникален, неповторим, своеобразен.

През последните години, очевидно под влиянието на все по-новата негативна информация за Сталин, за живота и деянията му, започна да се създава впечатление, че умствените способности на този човек не са надхвърляли средното равнище. Понякога се твърди още по-категорично, че характеристиката на Троцки по отношение на Сталин като „изпъкваща посредственост“ е по същината си точна. Това надали е така. Защото трудно ще е тогава да се обясни как един лишен от каквито и да е изявени умствени способности човек влиза в ръководните органи на партията още през 1912 г., как Ленин може да го нарича един от „изтъкнатите вождове“ и как успява този човек в оная извънредно сложна плетеница от политически противоречия и конфликти през 20-те години да излезе победител в безмилостната борба с тези, които в много отношения го превъзхождат.

Цялата работа е в това, че волно или неволно при оценката на личността на Сталин излизат на преден план (и това е естествено) престъпленията, коварството, жестокостта и безпощадното му отношение към ония, които е смятал за врагове. Но тия неща само косвено характеризират интелекта, а повече нравствените черти на човека. В този смисъл изключителният интелект на Сталин (мисля, че именно такъв е бил) се проявява, така да се каже, в рамките на цяла редица атрибути на антихуманизма. От общочовешка, нравствена гледна точка този интелект губи всякаква стойност поради органичната му връзка с проявите на злото. Ако трябва да се характеризира накратко интелектът на Сталин, очевидно най-близко до истината ще бъде формулата „изключителен зъл ум“. Лично аз смятам, че нравствената непълноценност е сама по себе си огромен пробив в интелекта. Морален здрач без звезди и проблясвания на доброто. Струва ми се, може да се каже дори, че недостигът на нравственост в структурата на личността е в състояние да сведе даже един много силен интелект до функцията на сметачна машина, на логически механизъм, до равнището на някакъв рационален безмилостен апарат.

Изпитал още преди революцията не една и две мъчителни, а понякога и унизителни минути в интелектуалните спорове с опонентите си, Сталин не се примирява с ролята на статист в тези дискусии, а се старае да разшири до максимум кръга на своите политически и теоретични знания. Въпреки огромната си заетост (както успях да установя, това е било точно така) Сталин работи твърде много върху повишаването на интелектуалното си равнище. В личния му архив е запазен интересен документ. Макар да е обширен, ще го цитирам изцяло.

През май 1925 г. Сталин възлага на Товстуха да му подбере добра лична библиотека. Товстуха се позамисля и пита: „Какви книги трябва да има в библиотеката?“ Сталин започва да диктува и внезапно спира, сяда зад бюрото и в присъствието на помощника си, почти без да се замисля, написва за 10–15 минути с молив върху лист от ученическа тетрадка следното:

„Записка до библиотекаря. Моят съвет (и молба) е:

1) Книгите да се класифицират не по автори, а по въпроси;

а) философия;

б) психология;

в) социология;

г) политическа икономия;

д) финанси;

е) промишленост;

ж) селско стопанство;

з) коопериране;

и) руска история;

к) история на другите страни;

л) дипломация;

м) външна и вътрешна търговия;

н) военно дело;

о) националния въпрос;

п) конгреси и конференции (а също и резолюции), партийни, коминтерновски и други (без декрети и кодекси от закони);

р) положение на работниците;

с) положение на селяните;

т) комсомол (всичко, което има за комсомола в отделни издания);

у) история на революциите в другите страни;

ф) за 1905 година;

х) за Февруарската революция 1917 г.;

ц) за Октомврийската революция 1917 г.;

ч) за Ленин и ленинизма;

ш) история на РКП и Интернационала;

щ) за дискусиите в РКП (статии, брошури);

щ^1) профсъюзи;

щ^2) белетристика;

щ^3) худ. критика;

щ^4) политически списания;

щ^5) естественонаучни списания;

щ^6) всякакви речници;

щ^7) мемоари.

2) От тази класификация да се извадят книгите (да се сложат отделно):

а) на Ленин (отделно);

б) на Маркс       (-,,-);

в) на Енгелс      (-,,-);

г) на Кауцки      (-,,-);

д) на Плеханов    (-,,-);

е) на Троцки      (-,,-);

ж) на Бухарин     (-,,-):

з) на Зиновиев    (-,,-):

и) на Каменев     (-,,-);

к) на Лафарг      (-,,-);

л) на Люксембург  (-,,-);

м) на Радек       (-,,-).

3) Всички останали да се класифицират по автори (като се изключат от класификацията и се сложат настрани разните учебници, малките списания, антирелигиозните книжлета и други такива).

29.V.25 г.

Й. Сталин“[3]

Като се има предвид, че това е фактически набързо нахвърлян списък, а освен това, като се вземе под внимание равнището на „книжовната култура“ по онова време, не може да не се признае доста голямата широта в интересите на Сталин. Както виждаме, на челно място той поставя съставките на научния социализъм, историята и някои конкретни области от знанието, свързани преди всичко с политическата дейност и с борбата против опозиционните групировки. Значително по-беден е списъкът на авторите, в който освен Ленин фигурират само основоположниците на научния социализъм, както и ония, с които Сталин полемизира или му предстои да полемизира. В списъка липсват такива корифеи на мисълта като Хегел, Кант, Фойербах, Русо, Декарт, Дидро и много от теоретиците на научния социализъм.

Вече казах, че е доста трудно да се разсъждава за един угаснал разум, за неговите тайни кътчета. Останали са обаче делата, идеите, материализирани в постъпки и деяния, които позволяват да се съди за „тайните“, за особеностите на интелекта. По отношение на Сталин доста поводи за размисъл дава библиотеката му, „следите“ на самия Сталин в нея. По страниците на твърде много книги от библиотеката му в Кремъл, в Кунцево, в жилището му има подчертавания, бележчици, добавки по полетата. Върху някои книги стои екслибрисът: „Библиотека №… на Й. В. Сталин.“ Ще напомня, че всички томове от първото издание на събраните съчинения на Ленин са изпъстрени с подчертавания, знаци, удивителни по полетата. Някои Ленинови трудове, както личи, Сталин препрочита по два-три пъти, защото отделни редове от статиите са подчертани и с червен, и със син, и с черен молив. Сталин се интересува най-много от мислите на Ленин за диктатурата на пролетариата, за борбата му с меншевиките и есерите, от изказванията му на партийните конференции и конгреси. От своите съвременници най-често прелиства Бухарин и Троцки. Например брошурата на Бухарин „Техника и икономика на съвременния капитализъм“, издадена през 1932 г., е цялата изпъстрена от червения молив на „вожда“, особено изводите на Бухарин за съотношението между производителните сили и производствените отношения. В книгата на М. Смоленски „Троцки“, излязла в Берлин през 1921 г., са подчертани всички места, където се оценява критично непримиримият опонент на Сталин: „Троцки е хаплив и непоносим“, „това е властна натура, обичаща да заповядва“, „политически властолюбец“, „Троцки е гениален политически авантюрист“ и други. Сталин търси навсякъде, където може, аргументи против своя антипод. Както изглежда, много от аргументите си против него той взема от брошурата на Л. Троцки „Тероризъм и комунизъм“, издадена през 1920 г. Пак така грижливо са изучени книгите на Г. Зиновиев „Войната и кризата на капитализма“, на Л. Каменев „Н. Г. Чернишевски“, на А. Бубнов „Основни моменти в развитието на комунистическата партия в Русия“, на Нарвски „Към историята на борбата на болшевизма с люксембургството“, на Я. Стен „Към въпроса за стабилизирането на капитализма“ и други. Всичко, което се отнася до „борба“, привлича вниманието на Сталин.

Сталин запазва през целия си живот постоянния си силен интерес към историческата литература и преди всичко към животоописанията на императорите и царете. Изучава най-грижливо книгите на И. Белярминов „Курс по руска история“, на Р. Випер „Очерци за римската империя“, на А. Толстой „Иван Грозни“, сборника „Романови“ и други. През 30-те и 40-те години в библиотеката му влизат учебниците по история за средните училища и за висшите учебни заведения и във всички има негови забележки.[4] Не е трудно да се види, че в обясняването (по съответния начин) на родната история Сталин съзира един от най-важните лостове на единовластието за формирането на общественото съзнание.

Неговите помощници докладват за всички интересни според тях материали от периодичния печат, от „дебелите“ списания. В прекъсванията между работата си над деловите книжа „вождът“ се поразсейва понякога, като преглежда новостите в художествената литература и хвърля бегъл поглед върху статиите в списанията. От време на време, след като ги прочете, натиска копчето на звънеца. Влиза помощникът му и получава нареждане да се обади по телефона на един или друг писател, на някой от ръководителите на творческите съюзи и да му предаде пожеланията и забележките на генералния секретар. Има случаи, когато сам хваща перото. Като прелиства „В украинските степи“ на Корнейчук, Сталин веднага му написва кратко писмо:

„Многоуважаеми Александър Евдокимович!

Четох Вашата «В украинските степи». Излязло е нещо забележително — художествено пълноценно, весело, много весело. Страхувам се само, че книгата е прекалено весела: има опасност развихрилата се веселба в комедията да отвлече вниманието на читателя от съдържанието й.

Между другото: прибавил съм няколко думи на стр. 68. За по-голяма яснота.

Привет!

Й. Сталин“

А прибавката на Сталин гласи следното:

„1) Данъкът сега ще се взима не върху броя на добитъка, а върху хектарите колхозна земя…;

2) развъждай си колкото щеш колхозен добитък, данъкът остава същият.“[5]

Прагматичният му ум заработва и тук: „вождът“ не изпуска случая чрез устата на Корнейчук да бъде пояснено едно от последните указания на Централния комитет, а също и да спомене, че не всичко му харесва.

Като прочита пиесата на Н. Ердман „Самоубиец“, Сталин пише на К. Станиславски:

„Многоуважаеми Константин Сергеевич!

Аз нямам много високо мнение за пиесата «Самоубийство» (така е в текста — б.а.). Най-близките ми другари смятат, че е постничка и дори вредна… Не изключвам театърът да успее в целта си. Отделът «Култура и пропаганда» (др. Стецки) ще ви помогне в това. Има другари, които познават художествените въпроси. Аз в тая област съм дилетант.

Привет!

9.XI.31.

Й. Сталин“[6]

Стараейки се да мине в творческите кръгове за „либерал“, Сталин кокетничи с дилетанството си. А знаем колко категорични са заключенията му не само за пиесите, но и за книгите, филмите, музиката, архитектурата. Положението му на пръв в държавата, длъжен да знае, ако не всичко, то твърде много, прави от него „универсален дилетант“. Понякога дилетантството му „работи“ за репутацията му на „универсален“ всезнаещ вожд.

Сталин следи внимателно издаваната в чужбина литература. Изпращат му (в един екземпляр) почти всичко, което излиза изпод перото на Троцки. Преглежда и емигрантските издания. През декември 1935 г. завеждащият отдел „Печат“ при Централния комитет Б. Тал съобщава на членовете на Политбюро:

„С молба да съобщите кои от долуизброените белоемигрантски издания да бъдат изписвани за Вас през 1936 г.:

1. Последние новости

2. Возрождение

3. Соц. Вестник

4. Знамя России

5. Бюллетень экономического кабинета Прокоповича

6. Харбинское время

7. Новое русское слово

8. Современные записки

9. Иллюстрированная Россия.“[7]

Като прочита списъка, Сталин извиква помощника си и отсича: „Всичко, всичко да се изпише!“

В неговия кабинет в специален библиотечен шкаф се пазят обширни белоемигрантски, „враждебни“ издания. Разполагал е практически с всички книги на Троцки и ги е изпълнил с многобройни ориентировъчни картончета между листовете и с подчертавания. Интервютата, изявленията на Троцки за буржоазната преса веднага се превеждат и докладват на Сталин. Трябва да се отбележи, че той следи много внимателно всичко, което пишат неговите противници в чужбина.

Бие на очи отношението на Сталин към антирелигиозната литература, която той открито нарича „книжлета“. Тъй или иначе, религиозното му образование оставя диря у него до края на живота му. В изказванията му и в написаното от него често се промъкват религиозни елементи. Да си спомним драматичния му призив по радиото на 3 юли 1941 г., когато се обръща към народа с необичайните за мнозина в Съветския съюз думи: „Братя и сестри!“ След отпразнуването на петдесетгодишнината му Сталин собственоръчно пише за „Правда“ по повод на получените поздравления благодарност в библейски дух: „Вашите поздравления и приветствия ги отнасям към Великата партия на работническата класа, която ме е родила и възпитала по свой образ и подобие“ (подчертано от авт.). В разговора му с Чърчил в Москва през август 1942 г. става дума за Лойд Джордж, един от инициаторите на интервенцията против Съветска Русия в годините на гражданската война. Сталин помълчава, сякаш прави равносметка на спомените си от ония далечни вече години, и въздъхва: „Всичко това се отнася за миналото, а миналото принадлежи на бога.“[8]

Разбира се, далеч съм от мисълта да твърдя, че религиозните елементи играят съществена роля в неговия светоглед. Но твърде вероятно е прекалено силно изразеният догматизъм в интелекта му да има за източник религията.

Сталин е горещ привърженик на формулите, дефинициите, закостенелите определения. Може с часове да търси нужната дума, израз, определение у класиците, за да „натика в миша дупка“ и както той е предполагал, „необоримо“ да срази опонентите си. Така например на априлския пленум на ЦК и ЦКК през 1929 г. Сталин обвинява Бухарин в „непознаване на Ленин“. За него това е особено важно, защото на всички била известна репутацията на Бухарин като теоретик.

Изказвайки се на едно от съвещанията малко преди пленума, Бухарин дава израз на резонното си съображение, че прекомерното прехвърляне на средства от селското стопанство в промишлеността ще се окаже „непосилен данък“ за селячеството. Сталин веднага си отбелязва думите за „военнофеодална експлоатация на селяните“, за „данъка“ и вечерта дълго се рови заедно с Товстуха из Лениновите трудове. Рови се и намира. Веднага изгражда редица от, както на него му се струва, „убийствени“ аргументи. В речта си на пленума Сталин заявява: „Бухарин «се съсипваше» тук да твърди, че марксистката литература не можела уж да търпи думата «данък». Той се и удивляваше, и възмущаваше по повод на това, че Централният комитет на партията и марксистите изобщо си позволяват да употребяват думата «данък». Но какво чудно има тук (обхожда тържествуващо залата с очи), когато е доказано, че тази дума отдавна вече е придобила правото на гражданственост в статиите на такъв марксист като Ленин?! — Сталин прави кратка пауза и с тон на триумфатор добавя: — Или може би Ленин не отговаря на изискванията за марксист от гледната точка на Бухарин?“

И тук Сталин привежда Лениновите трудове „За «лявата» детинщина и за дребнобуржоазността“. „За продоволствения данък“ и „Предстоящите задачи на съветската власт“, където Ленин в съвсем друг контекст употребява думата „данък“. Гласа от залата „Все пак по отношение на средняка никога не се е употребявало понятието «данък».“ Сталин незабавно парира с думите: „Нима мислите, че среднякът е по-близо до партията от работническата класа? В такъв случай вие сте набеден марксист. Щом може по отношение на работническата класа да се говори за «данък», по отношение на работническата класа, чиято партия сме ние, защо да не може да се каже същото за средняка, който е всичко на всичко наш съюзник?“[9]

Сталин пет пари не дава, че е пренесъл спора на друга плоскост, където съдържанието не играе никаква роля, важното е дали Ленин е употребил, или не е употребил думата „данък“. Същината на въпроса остава за него на заден план.

Той успява да изостри ума си на полемист, участвайки в многобройни дискусии. Но във всички случаи прибягва към един и същ похват, който притиска до стената опонентите му — винаги се изкарва защитник на Ленин, изхожда априори от предпоставката, че само той правилно, вярно тълкува Ленин. Почти срещу всеки аргумент на противната страна Сталин бързо намира цитат, израз на Ленин, изказан понякога по съвсем друг повод. Той отдавна е забелязал, че бронята от Ленинови цитати го прави практически неуязвим. Обсъждайки веднъж коминтерновски въпроси със Сталин, когато отношенията им вече съвсем са се влошили, Зиновиев му подхвърля: „За вас цитатите от Ленин са като охранителна грамота за непогрешимостта ви. А трябва да се вижда същината им!“ — „Та нима не е добре за идеята да бъдат «охранителна грамота» на социализма?“ — тутакси отвръща на удара Сталин.

Праволинейността, настъпателността, войнствеността и грубостта му помагат в края на краищата да надделее над опонентите си. Чудно е наистина, често пъти по-изтънчените, понякога дори по-красиво изразените аргументи на Троцки, Зиновиев, Каменев и Бухарин не срещат подкрепа в аудиторията! А грубичките, плоски, доста често направо примитивни филипики на Сталин, свързани непосредствено със „защитаването на Ленин“, с единството в Централния комитет и тъй нататък, стигат бързо до съзнанието на хората. Прагматичният му ум не държи сметка за красотата на стила, както е при Троцки, за афористичното надуто красноречие, както е при Зиновиев, за интелигентната разсъдливост, както е при Каменев, или за научното аргументиране, както е при Бухарин. В безбройните спорове и полемики Сталин надвива с главното: те искат да ревизират ленинизма, а той го „защитава“. Още от началото на 30-те години тази интерпретация става официална.

Сталиновото мислене е схематично. Ще напомня, че той обича да разпределя всичко „по лавици“, „да сдъвква“, да го популяризира до най-елементарна нагледност. И когато опонентите му излагат своите идеи другояче, Сталин квалифицира това твърде остро: „немарксистки подход“, „проява на дребнобуржоазност“, „анархистична схоластика“. Докладите, изказванията, резолюциите му винаги са натиквани в строгите рамки на изброяването, особеностите, чертите, равнищата, насоките, задачите. В това е една от причините за популярността на Сталиновите съчинения, в които всичко е опростено до крайност и точно затова е достъпно за всички. Елементарните „особености“ и „черти“ лесно се възприемат. Този ход на мислите му улеснява реализирането на неговите идеи, но сковава силно творческото начало у хората. Сталиновата простоватост не подтиква към задълбочен анализ, към изясняване на цялата сложност на връзките във взаимносвързания свят.

В своите животоописания Гай Светоний отбелязва, че макар в детството си Нерон да е изучавал „благородните науки“, той се отказал да овладява философията, защото смятал, „че това ще бъде спънка за един бъдещ управник“. Сталин надали е мислел така, но догматичният му интелект се оказва неспособен да проникне дори в относително плитките места на философията. Най-слабото място в Сталиновия интелект е неспособността му да овладее диалектиката. „Вождът“ е разбирал това, тъй като дълго и упорито се е опитвал да обогати познанията си в областта на философията. По препоръка на ръководството на Института за червена професура Сталин кани при себе си за „уроци по диалектика“ известния по онова време съветски философ от плеядата стари болшевики Ян Стен — заместник-директор на Института „Маркс и Енгелс“, по-късно отговорен сътрудник в апарата на Централния комитет, избиран за делегат на няколко партийни конгреси, бил е член на Централната контролна комисия, имал е собствени, независими възгледи. Стен става „учител“ на Сталин по философия и разработва специална програма за занятията, в които включва изучаване трудовете на Хегел, Кант, Фойербах, Фихте и Шелинг, а също така съчиненията на Плеханов, Кауцки и Брадли. Два пъти седмично Стен отива при Сталин в определен час и се опитва търпеливо да разяснява на високопоставения си ученик Хегеловите концепции за субстанцията, отчуждението, тъждеството между битието и мисленето — разбирането за реалния свят като проява на идеята. Абстрактността дразни Сталин, но той се насилва и продължава да слуша монотонния глас на Стен, като от време на време го прекъсва с недоволни реплики: „Какво значение има всичко това за класовата борба?“ или „Кой използва всички тия дивотии на практика?“

Стен му напомнял, че философията на Хегел, както и на другите немски мислители, е един от изворите на марксизма, и продължавал невъзмутимо: „Хегеловата философия е всъщност «обърнат с главата надолу» материализъм и затова дълбоко двояка. Гениалността на философа е в това, че той включва в системата си отделни материалистични положения. В същината си това е енциклопедия на идеализма. В неговата метафизична система е разработен гениално диалектическият метод. Маркс казва, че у Хегел диалектиката стои на главата си, трябва да се постави на краката й, за да се види нейното рационално зърно.“ Сталин нервничел и започвал да се заяжда: „Та какво значение има това за теорията на марксизма?“

Стен отново се заемал да разяснява търпеливо, като се мъчел да елементаризира до краен предел недостъпните за интелектуалните възможности на „вожда“ философски премъдрости. Сталин успява само откъслечно да разбере закона за преминаването на количествените изменения в качествени, но не проумява същността на диалектичното отрицание, на единството на противоположностите. Въпреки всички хитрини и усилия на Стен Сталин и докрай не могъл да вникне в тезиса за единството на диалектиката, логиката и теорията на познанието, за което говори анализът на неговите „философски трудове“. Може би затова „ученикът“ не оставя у себе си никакво друго чувство към своя „учител“ освен чувството на враждебност. Стен, както Карев, Лупол и други философи, ученици на академик А. М. Деборин, е обявен за „прислужник на троцкизма“ в областта на теорията, през 1937 г. е арестуван и ликвидиран. Смятало се е, че същата съдба очаква и Деборин, който в края на 20-те години се приближава твърде много по възгледи до Бухарин. Но Сталин се ограничава само да закачи на големия учен за дълго време табелката „войнстващ идеалист меншевик“ и да го отстрани от активна научна и обществена работа.

През октомври 1930 г. на заседание на Комунистическата академия е обсъждан въпросът „За разногласията на философския фронт“. Всъщност заседанието се свежда до продължително остро критикуване на Деборин за неговото „недооценяване на Лениновия етап в развитието на марксистката философия“. Деборин отчаяно се брани, но изказалите се Милютин, Митин, Мелонов и Ярославски „заподозират“ академика, а заедно с него Стен, Карев и Лупол в „недооценяване“ на материалистичната диалектика. Страстите в академията продължават да бушуват и след заседанието на президиума. Учените не могат да се примирят с насаждането на полицейски методи в науката. Комай философията е първата жертва на Сталиновото „наукознание“. Той дава ясно да се разбере, че в науката за обществото лидерът трябва да бъде само един: оня, който е и политически лидер. През декември същата година генералният секретар изнася доклад за положението на „философския фронт“. Формално той повтаря споменатото вече изказване пред бюрото на партийната ядка в Института за червена професура, чийто директор е Деборин. Речта му е сурова и категорична. Тя говори твърде красноречиво за равнището на философското му мислене, за рационалното равнище на интелекта му и просто за липса на елементарен такт. Стенограмата от Сталиновия архив гласи:

„Трябва да се преобърне и да се прекопае цялото бунище, натрупано във философията и естествознанието. Всичко, написано от Дебориновата група — да се разгроми. Стен и Карев може и да се изгонят. Стен вири глава, а е ученик на Карев. Стен е непоправим ленивец. Знае само да приказва. Карев си придава важност и ходи като надут мехур. Деборин според мене е безнадежден, но в редакцията (става дума за списанието «Под знаменем марксизма» — б.а.) трябва да бъде оставен, за да има по кого да удряте. Ще имате в редакцията два фронта, но вие сте мнозинство…“

Докладчикът е обсипан с въпроси:

„Може ли борбата в теорията да се свързва с политическите забежки?“

„Не само може, но е и задължително необходимо“ — поучава Сталин.

„А какво да правим с «левите»? За «десните» вече стана дума…“

„Формализмът се крие зад левичарски фрази — разсъждава генералният секретар и поднася своите гозби, полети с ляв сос. — На младежта днес само левичарство й дай. А тия господа са добри готвачи.“

„Към какво трябва да насочи вниманието си Институтът във философската област?“

„Да удря — ето главния проблем. Да удря по всички направления и там, където не сте удряли. За дебориновците Хегел е икона. Плеханов трябва да разобличите. Той винаги се е отнасял надменно с Ленин. И у Енгелс не всичко е правилно. В неговите бележки за Ерфуртската програма има едно местенце относно врастването в социализма. Него се опитваше да използва Бухарин. Не е страшно, ако нейде в своята работа позасегнем Енгелс…“[10]

Ето как Сталин „напътства“ философите, без почти нищо да разбира от философия. Главното е да се „удря“. А каква трябва да бъде марксистката философия, посочва в специалния дял на краткия курс по „История на ВКП(б)“. Късите накълцани фрази разсичат философията на няколко черти, наредени като войници. Нищо повече! Това е типична метафизика, която Сталин нарича диалектика. В кампанията за ликвидиране на неграмотността при наличието и на други трудове тази „азбука на философията“ все още е можело да свърши как да е някаква работа. Но най-страшното е другаде: след Сталиновите съчинения никой вече не смее да пише на тази тема. На философите, както и на всички социолози, остава само да коментират, да разясняват и да възхваляват… Времето на Сталин е период на дълбок застой на философската мисъл. Само на философската ли? По „приноса“ на Сталин във „философските“ дискусии може да се съди и за равнището на рационалността в интелекта му.

Известно е, че зрелостта на интелекта зависи в огромна степен от способностите на личността. Особено от способностите за активно, творческо отразяване на обективната действителност. Умът на Сталин отразява света, действителността, разбира се, и е съзерцателно, а целенасочено, ако може да се каже, „избирателно“. Този човек анализира всички социални, обществени процеси през призмата на класовата същност, отразявана в политическите позиции, през призмата на собствените „директиви“ и „указания“.

Но да се върнем още веднъж към изказването му пред философите. Когато след доклада си отговаря на въпросите, Сталин вече е решил: указанията, които е дал на тия философи, да ги регламентира със специално решение. И още на другия месец Централният комитет издава специално постановление за списанието „Под знаменем марксизма“. Обединилите се около това списание привърженици на Деборин са обрисувани като „група на меншевишкия идеализъм“.

С течение на времето умът, мисленето на Сталин придобиват „директивен“ характер. Той е прозрял отдавна истината, че умът отслабва не от „износване“, а „хваща ръжда“ само поради ленивост на мисълта и бездействие. Съвсем по шекспировски:

Този, който вложи в нас

богоподобен разум

не за да мухлясва безполезно…

А. П. Балашов ми разказа, че за двайсет и четири часа Сталин преработвал огромно количество информация — доклади, донесения, справки, телеграми, шифровани съобщения, писма и почти върху всеки документ поставял резолюция, съдържаща нареждания и указания, с които изразявал лаконично отношението си към най-различни въпроси, разглеждано по-нататък като окончателно решение. След като прочита купчината писма, адресирани лично до него, и нахвърля върху тях лаконичните „Поблагодарете за доброто отношение“, „Помогнете на човека“ или „Що за глупости!“, той често избира едно-две от тях и отговаря по-нашироко.

Ето едно писмо на Шнеер от Ленинград. Старият болшевик пита каква е опасността от реставриране на капитализма и дали има уклони в Политбюро.

Сталин откъсва лист от големия си бележник и пише с огромен четлив почерк:

„Др. Шнеер!

Опасност от реставриране на капитализма у нас съществува. Десният уклон подценява силата на капитализма. А левият отрича възможността от построяване на социализма в нашата страна. Той възнамерява да изпълни фантастичния си план за индустриализацията с цената на разкол със селячеството.

В Политбюро няма нито десен, нито ляв уклон.

С ком. поздрав.

27.X.28 г.

Й. Сталин“[11]

Един документ от 30-те години. От дните на най-големия триумф на Стаханов. Той и Грант повдигат пред правителството въпрос за „обучаване на инженери и техници“, като стахановците се освобождават по един-два дни в шестдневката, за да учат. Мнозина поддържат това предложение. Изглежда им революционно, новаторско. По този въпрос се пише и във вестниците.

Сталин прочита документа и пише кратко:

„Др. Орджоникидзе,

Несериозна работа.

Й.С.“[12]

Не е лесно в интелекта на Сталин да се проследят способностите му за творческо решаване на възникващите проблеми. Той се старае да върши всичко в съответствие с изградената схема, догма, постулат, улегнала вече представа. Заедно с това е способен и за интуитивно мислене, когато изводите и решенията „прескачат“ сякаш етапите, стъпалата на познанието. В този случай не се вижда „пътят“, по който трябва да тръгне мисълта, а са очертани релефно само резултатът, обобщението, досещането, подозрението. В процеса на интуитивното мислене интелектът като че ли „заобикаля“ логичните разсъждения и веднага „връчва“ крайния резултат, резюмето. Разбира се, безпочвеното подозрение възниква обикновено при липсата на каквито и да било нравствени елементи в съзнанието. Именно така е и при Сталин. Той може да впери поглед в когото и да е от съратниците си и да изрече: „Ти защо избягваш да ме гледаш в очите?“ Болезнената подозрителност в този случай е проява по всяка вероятност не толкова на интуитивното му мислене, тъй като предположенията му са лишени от реална основа, колкото израз на дълбоко увредена психика: да вижда във всички потенциални врагове.

Трябва да спомена за още една черта на Сталиновия интелект, която твърде релефно изпъква в портрета му. Известно е, че знанията правят човека компетентен, а чувствата — благороден. Волята на свой ред дава възможност на убежденията, на интелектуалните му намерения да се овеществят в постъпки. За ума тя е това, каквото са мускулите за тялото; волята е двигателната сила на интелекта. Да не забравяме, че в живота собственото безсилие е също така опасно, както чуждата сила. Силната воля прави интелекта активен, деен, целенасочен. Обикновено такъв интелект имат военачалниците и пълководците. Това е причината именно те да отбелязват на първо място силния интелект на Сталин.

На Сталин като върховен главнокомандващ ще бъде посветена отделна глава, но щом характеризираме тук интелекта му, ще приведа, макар и само няколко свидетелства на изтъкнатите съветски пълководци Г. К. Жуков и А. В. Василевски, работили дълго време рамо до рамо с него в годините на войната. Маршал Жуков вижда в Сталин „способност ясно да формулира мисълта си, природно аналитичен ум, висока ерудиция и рядко срещана памет“. По-нататък най-големият съветски пълководец пише: Сталин „четеше много и беше широко осведомен човек в най-разнообразни области на знанието. Поразителната му работоспособност, умението му бързо да схваща същината на въпроса му позволяваха да преглежда и да запаметява такова количество най-различен материал на ден, което е по силите само на един необикновен човек… Притежаваше силна воля, затворен и избухлив характер. Обикновено спокоен и разсъдлив, той проявяваше от време на време силна раздразнителност. Тогава обективността му го напущаше, видът му внезапно се променяше просто пред очите ни, побледняваше още повече, погледът му ставаше тежък, суров“[13].

Като отбелязва много от характерните качества на Сталин, маршал Василевски изтъква удивително силната му памет: „Не съм срещал хора толкова много да помнят като него. Сталин познаваше не само всички командващи фронтове и армии, а те бяха повече от сто, а и някои командири на корпуси и дивизии… През цялата война Й. В. Сталин винаги е знаел състава на стратегическите резерви и можеше по всяко време да назове едно или друго формирование.“[14]

Ще цитирам още едно свидетелство, характеризиращо интелекта на Сталин, този път на У. Чърчил. „Когато го осведомих за плана «Тор» — пише английският премиер, — Сталин бърже оцени стратегическите му предимства… Това негово забележително изказване ми направи дълбоко впечатление. То показваше, че руският диктатор бързо и напълно е вникнал в един проблем, който дотогава беше нов за него. Малцина сред живите биха могли за няколко минути да разберат съображенията, над които ние така упорито си блъскахме главите месеци наред. Той светкавично оцени всичко.“[15]

Приведох мнения на хора, срещали се със Сталин по време на войната. Разсъжденията им позволяват да се разберат по-дълбоко особеностите в интелекта на този човек. Трудно е да се намери каквото и да било възражение против констатацията, че той е притежавал голяма мисловна сила, решителна целенасоченост и силна воля. Мисля, че не само играта на случайностите и стечението на обстоятелствата са го направили в годините на революцията и гражданската война съратник на Ленин. Но ето какво трябва да се подчертае: Сталин е успявал да прояви най-силните си качества — волята и целенасочеността си — обикновено тогава, когато е имал особена нужда от тях. Може би затова са и забелязани. Може би затова и самият Сталин е повярвал в себе си. Може би затова е било по силите му много от онова, което се оказва невъзможно за другите. Тук обаче заслужава да се отбележи, че по онова време, когато Жуков и Василевски са писали за Сталин, те още много неща не са знаели, а което е особено важно, и много неща не са можели да кажат.

Искам да спра вниманието и върху една друга особеност на Сталиновия интелект: той не е бил способен да прави достатъчно дългосрочни прогнози. За него хоризонтът, зад който се крие неопознатото, не е много отдалечен. Партийните дейци забелязват това много отдавна. В средата на 20-те години секретарят на Тулския областен комитет на ВКП(б) Иван Кабанов (по-късно репресиран) се изказва веднъж по следния начин: „Сталин, разбира се, е голям човек, голям ум, добър организатор, но умът му не е аналитичен, а схематичен. Въпроси от миналото той великолепно ще разчепка така, че на всички да стане ясно. Но перспективите не може да долови. Не е свикнал с това.“ Твърде ценно и вярно наблюдение.

Интелектът на Сталин — в много отношения необикновен, но далеч не „гениален“, дори „неизпъкващ“ — няма рационални „спирачки“ в оценката на собствените възможности. „Вождът“ си позволява да дава безапелационни преценки почти за всички сфери на познанието — от политическата икономия до езикознанието, — да напътства специалистите в областта на киното и селското стопанство, да прави решителни изводи в областта на военното дело и историята. Тази разнопосочност е дилетантска, а често пъти направо некомпетентна почти във всичките му изводи, макар хорът от възхваляващи го да ги издига незабавно в ранг на недостижими откровения.

Ето още един пример. Както е известно, по инициатива на група архитекти херостратовци Каганович и Молотов предлагат на Сталин Дворецът на съветите (за който е взето решение още през 1922 г.) да се построи на мястото, където се е извисявал великолепният храм „Христос Спасителят“. Той бърже одобрява предложението. В този факт интелектуалната му непълноценност намира цялостната си проява — генералният секретар се оказва неспособен да оцени историческото значение на този паметник на руската култура. Още преди да му бъде докладвано, мястото за строежа на Двореца на съветите е определено с тайно гласуване на заседание на Съвета по строителството. Предложени са три места за строеж: Китай-город, Охотний Ряд и мястото, където се издигал величественият храм — гордостта на Русия. В гласуването участват началникът на строителството Крюков, Йофан, Красин, Лавров, Попов, Беседа, Крутиков, Мордвинов, Орлов, поканените Шчусез, Лудвиг, Бархин и Пожарлицки. (В документа не са посочени инициалите на участниците.) Никой и не помисля да попита народа, с чиито пожертвования е построен храмът. И храмът, създаден преди около половин век, е сринат на 5 декември 1931 г. Когато се чуват гърмежите, Сталин, който работел в кабинета си в Кремъл, трепва и пита тревожно помощника си: „Каква е тая канонада? Какво разрушават?“ Поскрьобишев долага, че в съответствие с юлското решение за определяне мястото за строеж на Дворец на съветите, одобрено от него, от Сталин, сриват храма „Христос Спасителят“. Сталин се успокоява. Не обръща вече внимание на продължилите цял час гърмежи и отново се заема да преглежда донесенията „по места“ за хода на колективизацията. Надали е знаел, че народът е строил националната светиня със своите копейки, че вътрешната уредба и скулптурите са създадени от Верешчагин, Маковски, Суриков, Прянишников, Клод, Рамазанов и други прочути майстори. Построеният за векове храм е унищожен по „атеистични и архитектурни съображения“. Редките и уникални кадри, запечатали сриването, отекват с остра болка в сърцето, когато благодарение на кинооператора се пренасяме в мразовития декември на 31-ва година. Сриват не само храма, сриват културата, сриват миналото. От него Сталин цени само онова, което може да затвърди положението му в сегашното.

Академикът от Архитектурната академия Б. Йофан, автор на утвърдения проект на двореца, описва по следния начин външния вид на подготвения за сриване храм и пожеланията на Сталин: „Беше 1931 г. Храмът «Христос Спасителят» още стоеше в средата на огромния площад до река Москва. Голям и тромав, с лъщящо позлатено теме, приличащ едновременно на великденски козунак и на самовар, той потискаше заобиколилите го сгради и съзнанието на хората с шаблонната си, суха, бездушна архитектура, отразявайки в себе си бездарния строй на руското самодържавие и неговите «високопоставени» строители, създали това помешчическо-търгашко капище… Пролетарската революция ще вдигне смело ръка над тази тромава архитектурна постройка, символизираща сякаш силата и вкусовете на господарите на стара Москва…“ Академикът описва с възторг „гениалните забележки“ на Сталин по проекта на двореца. Неговите „дръзновени“ предложения предвиждат дворецът да бъде висок над четиристотин метра, а скулптурата на Ленин върху горната част на постройката да не бъде по-ниска от сто метра. Манията за грандиозност винаги е била присъща на генералния секретар — голямата зала във всички случаи да бъде с 21 хиляди места. Защо е толкова ниска издигнатината за президиума! Та нали там ще седне вождът! По-висока, по-висока! Никакви полилеи — осветяване само с отразена светлина. Главни идеи за изобразяване — в двореца да намерят израз шестте части на Сталиновата клетва след смъртта на Ленин… Сталин дава ясно да се разбере, че това ще бъде не само Дворец на съветите, а дворец, който навеки ще го слави — него, вожда. Грандиозната обществена сграда трябва да изразява „победоносните идеи на многомилионната съветска демокрация“[16].

„Демокрация“, при която силуетът на двореца, облицовката, осветлението, височината на пилоните, вътрешната подредба, скулптурните групи, мозайката, пропорциите и други изцяло архитектурни въпроси се определят от човек, който от висотата на своята „гениалност“ смята за нормално да дава окончателни заключения и в областта на архитектурата.

Господството на политическите съображения се проявява винаги когато става дума за история, култура и изкуство. Поради силния си прагматизъм интелектът на Сталин не е в състояние да съпоставя конкретните исторически и културни ценности с вечността, с епохата и времето. Например изказването на Хрушчов на февруарско-мартенския пленум на ЦК през 1937 г., че „преустроявайки Москва, не бива да се страхуваме, че сме щели да бутнем някое дърво, черквичка или храм“[17], е посрещнато от Сталин с мълчаливо одобрение. Интелектът му се отнася към културните ценности като към нещо второстепенно. „Вождът“ си позволява и тук, както и в другите сфери, да бъде върховен съдник и оценител. Често пъти от едно-единствено негово подмятане зависи напълно съдбата на произведение, творба, замисъл на някой голям майстор или на цял колектив.

Практичният интелект на Сталин „не носи“ благородните цветове на хуманизма, на човеколюбието. Нещо повече, интелектът му е дълбоко аморален. Сами преценете. През юли 1946 г. Берия долага, че в трудово-изправителните лагери на МВР за годините на войната „са се натрупали“ над 100 хиляди затворници, загубили напълно трудоспособността си, чиято издръжка поглъща значителни материални ресурси. МВР предлага неизлечимо болните, включително душевно болните, да бъдат освободени. Сталин уточнява: с изключение на особено опасните престъпници — врагове, осъдени на каторжен труд.[18] За „вожда“ не е безразлично как ще умрат тия нещастници.

На Сталин са чужди любознателността, учудването и съмнението. Тези чувства, които можем да наречем условно интелектуални, придружават процеса на творческото мислене у човека. Именно за това говори Ленин, когато отбелязва, че без емоции никога не е имало, няма и не може да има у човека стремеж към истината.[19] Сталин умее да „скрива“ непосредствените си чувства. Интелектът му е студен, често пъти леден. И в това се таи още един от изворите на трагедията на всички, които са боготворели „великия вожд“.

[1] Сталин, И. В. Соч. Т.12, с.232. ↑

[2] Маркс, К. и Фр. Енгелс. Съч. Т.12, с.4. ↑

[3] ЦПА ИМЛ, ф.558, оп.1, д.2510. ↑

[4] ЦПА ИМЛ, ф.558, оп.3, д.461, л.9-21. ↑

[5] Пак там, оп.2, д.5374, л.18. ↑

[6] ЦПА ИМЛ, ф.558, оп.1, д.5374. ↑

[7] ЦГАСА, ф.33987, оп.3, д.173, л.36. ↑

[8] Черчилль, У. Вторая мировая война. Т.4. М., 1955, с.488. ↑

[9] Сталин, И. В. Соч. Т.12, с.53-54. ↑

[10] ЦПА ИМЛ, ф.17, оп.120, д.24, л.1-3. ↑

[11] Сталин, И. В. Соч. Т.11, с. 239–240, 241. ↑

[12] ЦПА ИМЛ, ф.558, оп.2, д.4074, л.35. ↑

[13] Жуков, Г. К. Воспоминания и размышления. Изд. 5-е. Т.2. М., 1983, с.95. ↑

[14] Василевский, А. М. Дело всей жизни. Изд. 3-е. М., 1978, с.501. ↑

[15] Черчилль, У. Вторая мировая война. Т.4, с.478. ↑

[16] К шестидесятилетию со дня рождения И. В. Сталина. М., 1940, с.268-274. ↑

[17] ЦПА ИМП, ф.17, оп.2, д.612, л.26. ↑

[18] ЦГАОР, ф.9401, оп.2, д.149, л.108. ↑

[19] Вж. Ленин, В. И. Събр.съч. Т.25, с.110. ↑

АТРИБУТИТЕ НА ЦЕЗАРСТВОТО

В началото на 1937 г. немският писател Лион Фойхтвангер посещава Москва. Резултат от посещението му е апологетичната му книга „Москва 1937. Отчет за пътуването пред моите приятели“. Фойхтвангер не скрива, че е тръгнал на път като симпатизант. В Съветския съюз симпатиите му още повече нарастват. Но онова, което веднага му се набива в очите и на което посвещава едва ли не по-голямата част от книгата си, е мястото на Сталин в живота на съветските хора. „Поклонението и безграничният култ, с които населението обгражда Сталин, е първото, което приковава вниманието на чужденеца, обикалящ из Съветския съюз. По всички ъгли и кръстовища, на подходящи и неподходящи места се виждат гигантски бюстове и портрети на Сталин. Речите, които по един или друг случай слушаш, не само политическите речи, но дори и докладите на каквито и да било научни или художествени теми, са пресолени от славословия към Сталин и често това боготворене добива безвкусни форми.“[1]

Когато Фойхтвангер му казва това лично при срещата си с него, Сталин само хитро се усмихва и свива рамене, подхвърляйки, че работниците и селяните са „твърде много заети с други неща и не са могли да развият у себе си добър вкус, и се пошегува леко по повод на стотиците (подчертано от авт.) хиляди, увеличени до чудовищни размери портрети на човека с мустаци — портрети, които ми се мяркат пред очите…“[2]. Когато се опитва да открие изворите, предпоставките на това масово идолопоклонство, Фойхтвангер пак се върти около Сталин. Преклонението пред вожда, твърди писателят, „нараства органично заедно с успехите в икономическото строителство. Народът е благодарен на Сталин за хляба, месото, реда, образованието и за създаването на армия, осигуряваща това ново благополучие. На народа е потребен някой, на когото би могъл да благодари за несъмненото подобряване на жизнените си условия, и за тази цел той избира не отвлечено понятие, не абстрактния «комунизъм», а конкретен човек — Сталин… Безграничната почит следователно се отнася не за човека Сталин — отнася се за представителя на явно успешното стопанско строителство“[3].

Това простичко обяснение дотолкова се харесва на Сталин, че още в края на 1937 г. книжката на Фойхтвангер, издадена в Амстердам, бива светкавично преведена и издадена в голям тираж в Москва. Това е, струва ми се, единственото издание в нашата страна, излязло на бял свят при Сталин, в което се признава съществуването на култ към личността, на вождовщината, на цезарството и му се дава някаква обосновка. Излиза; че не самият народ си изкарва хляба и месото, издържа армията си и поддържа реда, а всичко това е резултат от дейността на един човек — на Сталин. Доста удобна формула: оказва се, че „почитта“ се отнася не толкова за Сталин като за конкретен човек, колкото за „представителя“ на непрекъснато нарастващите успехи. За Фойхтвангер Сталин олицетворява социалистическите идеали и реалността и поради това, прави извод писателят, народът трябва да му „благодари“. Тук му е мястото да кажа, че тази вождовска концепция на верноподаничество е страшно издръжлива. Тя има доста привърженици и в наше време.

След публикуването на отделни страници от моята книга в „Литературная газета“ и в „Правда“ получих няколко хиляди писма. И ето че една част от авторите им, може би около десет процента, си служи с такива доводи: „Сталин построи социализма, затова народът е тачел вожда“; „нищо че хората са били «винтчета», затова пък е имало ред“; „Сталин не е карал никого да го слави, ами народът от благодарност за извършеното от него е тачел вожда“; „при Сталин цените се понижаваха, как да не сме му благодарни за това?“ и така нататък. Тези фрази са взети от писмата без изменения. Както се вижда, и днес още има хора, почитащи „вожда“. Наистина, някои правят уговорки: „в едно голямо дело не може без грешки и не само Сталин е виновен за тях“; „Сталин е бил принуден да прибегне към репресии“; „Сталин са го мамели Берия и Ежов — беззаконията не е вършел той“; „лесно е сега всичко върху Сталин да се стоварва, нали той не може да отговори…“. Това са също фрази от писмата. Не искам да обидя хората, които са писали тези редове. Но мисля, че вярата им във „вожда“ може да се обясни главно с оскъдицата от истина, с непознаването на истинската картина на деянията на този човек и на неговото обкръжение, с тежкия товар на представите, насаждани дълги години.

Тук обаче искам да наблегна върху друго: култовата вождовщина е оскърбителна за народа. Нещо повече — тя е унизителна. Може да бъде наречена цезарство през XX век. Да напомня, че като политическа система цезарството води началото си от времената на Юлий Цезар. Макар и само магистрат, може да се каже, слуга на народа, той все пак обсебва цялата върховна власт. Запазва старите републикански форми на управление, признава на думи демократичните прерогативи на властта, но превръща народните събрания в свое послушно оръдие. Те били принизени до равнището на органи, които само одобряват волята на вожда. Цезар създава нова обществена група (патрицианското съсловие), разновидност на древната бюрокрация, главен инструмент на властта му.

Разбира се, далеч съм от мисълта да правя преки аналогии. Но косвени — мога. Цезарството в условията на XX век е диктатура на единовластието при запазване на всички външни атрибути на държавна демокрация. Разбира се, не става дума за легитимна (монархична) власт, дадена „по божия милост“. Всеки съвременен цезар би се оскърбил, ако му бъде направено дори най-леко загатване за това. Но терминът цезарство е съвсем на мястото си като израз на узурпиране на властта от една-единствена личност при формално запазване на белезите на народовластието. С други думи, тук става дума не за аналогии, а за политически принцип. Как се е образувала цезарската, вождовската концепция, какви са предпоставките й?

Ако не си изясним източниците на цезарската вождовщина, трудно ще ни бъде да разберем защо Сталин при цялата си жестокост и пълно пренебрегване на елементарните общочовешки норми бе популярен сред народа. И сега още мнозина от по-старите хора, дори и които са претърпели в живота си несгодите, свързани с култа към личността, се отнасят с голяма симпатия към умрелия отдавна „вожд“. Аз вече споменах, че дълбоко в основите на вождовщината е слабостта на демократичните принципи и в партията, и в държавата. Живялата столетия наред под сянката на царската корона страна не е могла, за съжаление, да отхвърли за няколкото следреволюционни години бремето на старото мислене — една друга отживелица на самодържавието. В страната са отстранени царят, династията, царските атрибути, но свикналото да боготвори силната държавна личност мислене остава.

В своя оригинален и задълбочен труд „Съдбата на Русия“ Н. Бердяев през 1918 г. пише: „Русия е културно изостанала страна… В Русия има много варварска безпросветност, в нея бушува тъмната хаотична стихия на Изтока. Изостаналостта на Русия трябва да бъде преодоляна с творческа активност, с развитие на културата… Най-самобитна ще бъде идната, новата Русия, а не старата, изостаналата Русия.“[4] Невъзможно е тази „изостаналост“ да не се отрази върху редица социални процеси след революцията. Особено след смъртта, на Ленин, когато все повече нараства недостигът на демокрация.

Но всъщност, още докато е бил жив, възхваляването на „вождовете“ и приписването на „особени заслуги“ се превръщат в прекалено често срещащо се явление. Известно е как самият Ленин се отнасял към славословията по негов адрес. Той обаче по всяка вероятност изпуска от очи обстоятелството, че в случая само нравственото негодувание съвсем не е достатъчно. В самата формираща се система няма възпиращи, критично настроени фактори, които, както по всичко изглежда, са възможни само при съществуването на истински революционен плурализъм. Левите есери например надали биха започнали да възхваляват Сталин, ако бяха оставени на политическата сцена.

Троцки по-рано от другите забелязва опасността от зараждане на идеология, основана върху вождовщината. Изхвърлен от екипа на „вожда“, през 1927 г. той пише спомени за Ленин, озаглавени „За фарисейщината“:

„Умрелият Ленин сякаш отново се роди: ето ви разгадката на мита за възкръсналия Христос… Но опасността започва там, където се бюрократизира почитанието и се автоматизира отношението към Ленин и неговото учение. Против едната, както и против другата опасност твърде добре и както винаги без надути фрази говореше неотдавна Н. К. Крупска. Тя говореше да не се издигат на Ленин излишни паметници и да не се назовават на негово име ненужни и безполезни учреждения.“[5] Идеологията на вождовщината се ражда и живее само при слаби демократични принципи.

Един от негативните процеси е изкореняването на откритостта в партийния живот, на гласността в работата на държавните органи след XVII конгрес на ВКП(б). В това отношение 20-те години са по-щедри. Тогава в печата се изказват най-различни становища, критиката е естествено явление във всекидневния живот. Например „Правда“ смята за нормално да съобщи, че на XIV конгрес на ВКП(б) за резолюцията по докладите на Сталин и Молотов са гласували 559 делегати, против — 65; или да оповести, че на 1 септември 1926 г. в страната са зарегистрирани 1 милион и 26 хиляди безработни. При желание хората можели да задоволяват потребностите си от най-различна информация из областта на социалната, икономическата, културната, финансовата или историческата област.

С течение на времето, особено през 30-те години, истината все по-строго ще се „дозира“. При тези условия хората нямат вече възможност да правят правилни изводи за ония, които ръководят народа, да преценяват кой е способен да бъде лидер. А нали Ленин още в зората на века пише: партията трябва да води работата си така, „че да вижда пред себе си като на длан цялата дейност на всеки кандидат за този висок пост, че да се запознава дори с индивидуалните им особености, със силните и слабите им страни, с победите и «пораженията» им“. Откритостта, гласността приличат на светлината. Затова Ленин призовава и настоява: „Светлина, повече светлина!“[6] Истината, тъй или иначе, не може да бъде лукс. Но с течение на времето и Сталин, и неговото обкръжение, и действията им ще се окажат отделени от хората и общественото мнение с непроницаема завеса. Например актовете на беззаконие, на репресии против невинни люде. Какво се е знаело за тях? Допускала се е информация само за големи политически фигури, известни учени и видни военачалници, разобличени като „врагове на народа“. А основната маса нещастници изчезва тихомълком в мъртвилото на нощта и често пъти завинаги. Най-чудовищната присъда над хиляди и хиляди арестувани — „10 години без право на изпращане и получаване на писма“, означаваща почти във всички случаи физическо унищожаване — е апотеоз на антигласността. Какво са знаели хората за „особените съвещания“, създадени към НКВД през юли 1934 г.? Та нали тогава се е смятало, че в тяхната компетенция влизат само интерниране и тъмничен затвор до 5 години. А после се оказва, че те осъждали и невинни на разстрел, на 25 години лагер и каторжна работа…

Постепенно обществеността е приучена да „консумира“ само част от истината. Така например на 20 февруари 1938 г. милиони хора в Съветския съюз научават, че в Гренландско море ледоразбивачите „Таймир“ и „Мурман“ са прибрали от плаващия леден блок четиримата презимували на него полярници И. Д. Папанин, П. П. Ширшов, Е. Т. Кренкел и Е. К. Фьодоров, но не знаят, че по същото време завършват последните приготовления за съдебния процес спектакъл против Н. И. Бухарин, който ще започне след две седмици. Подвигът на папанинци „засенчва“ за известно време „деснотроцкисткия блок“ и неговите „злодеяния“. На Бухарин и на неговите другари по нещастие им остава да живеят по-малко от месец…

В обстановката на всеобщи забрани, на контрол, на цензура и ограничения истината става лукс. Една непредпазлива дума, едно необмислено действие или постъпка се обявяват за покушение върху монопола на истината, провъзгласена от „вожда“. В изказването си пред февруарско-мартенския пленум на ЦК през 1937 г. Могушевски говори например за едно опасно деяние в работата на минското радио. Там, където нищо подобно не имало. „От минската радиостанция — заявява ораторът — се разпространяваха антисъветски предавания. 23 януари беше денят, в който се препредаваше обвинителното заключение по делото на троцкисткия център. След излъчването на обвинителното заключение и на информацията за предобедното съдебно заседание по радиото започват да предават концерт, включващ известната бемолна соната на Шопен. Това не е случайност. Направено е много опитно: предава се не направо траурният марш — това би било прекалено явно, — а бемолната соната. Не всеки знае, че тъкмо в нея се съдържа този марш. А това не е случайност.“[7]

Тази „свръхбдителност“ по отношение на „народните врагове“ е предизвикана преди всичко от раздухването на атмосфера на страх от заговори, вредителство и диверсии. За ония, които зависят от Сталин, проявата на такава „бдителност“ е един от начините да запазят длъжността и… живота си. При такава обстановка секретарят на Свердловския областен комитет на партията Кабаков например съзрял „вредителство“ в друго: „Ние открихме — казва той на пленума, — че в едно дюкянче завиват покупките с доклада на Томски (тогава вече сложил край на живота си и обявен за «народен враг» — б.а.). Проверихме и открихме, че търговските организации са закупили голямо количество такава литература. Кой би могъл да каже — пита «проницателно» Кабаков, който скоро сам ще стане жертва, — че тази литература се използва само за загъване?!“[8]

„Натикването“ на истината в прокрустовото ложе на Сталиновите схеми създава психически условия за утвърждаване на култовската вождовщина. „Тъмни страни“, „тъмни петна“, „мрачни замисли“, „коварни планове“ може да има само у троцкистите, зиновиевците и бухаринците — у всички, които се обявяват „против народа“. Човекът, разгадал и разгромил цялата тая „сган“, е прозорлив, проницателен, мъдър, велик.

Тогата на вожд, макар и не пурпурна, а във вид на скромен червеноармейски шинел, Сталин не би могъл да облече, без да разпростре господството си над умонастроенията, над съзнанието на хората. Той разбира, че трябва да подхранва вярата във всемогъщия вожд и да поощрява ентусиазма, като пропагандира по-широко постиженията и обяснява неуспехите главно с „интригите на враговете и вредителите“. И успява. Ентусиазмът е непринуден. Трудовият героизъм често пъти е жертвен. Хората искрено настояват за смъртта, за сурово наказание на предателите. Дори Алексей Стаханов пише: „Когато в Москва се разглеждаше процесът отначало против Зиновиев-Каменев, после против Пятаков и неговата банда, ние веднага поискахме да бъдат разстреляни, в нашето селище дори ония жени, които уж никога не са се занимавали с политика, и те стискаха юмруци, когато слушаха какво пишат вестниците. И старо, и младо настояваше бандите да бъдат унищожени…“[9]

Израстват поколения, чиито убеждения се основават на дълбоката вяра, че „великият вожд“ не прави погрешни стъпки. Малцина се замислят, че на тази вяра твърде много не й достига истина за истината. Едва сега тя блясва пред очите ни. Днес, когато на практика са реабилитирани всички политически противници на Сталин, съвсем други се очертават целият вътрешнопартиен живот, цялата вътрешнопартийна борба в ония години. Води се борба за лидерството и за определяне на пътищата и методите при изграждането на новия живот. Някои грешат. Възгледите на мнозина се различават от възгледите, възприети от партията. Но врагове — такива, каквито ги изобразява Сталин — има много малко. За него обаче другомислието представлява най-опасната разновидност на вражеската дейност. Скриването на истината, напълно или частично, създава предпоставките за все по-големите крачки на Сталин към цезарството. И най-малкото подозрение, нищо повече от подозрение, може да прерасне в обвинение с трагичен край. Например Ворошилов на 4 август 1938 г. изпраща на Сталин статия на М. Колцов, придружена от записка със следното съдържание:

„До др. Сталин

Изпращам статията на др. Колцов, която толкова отдавна беше обещал. Моля да я видите и да кажете може ли и нужно ли е да се печата. На мене статията не ми харесва.

К. Ворошилов“[10]

Върху записката Сталин не поставя резолюция, но нарежда внимателно „да се обследва Колцов“, който вече е следен. А това е достатъчно: „обследването“ завършва трагично за известния журналист и писател… Дори Цезар не е проявявал такава войнствена нетърпимост и безпощадност.

Впрочем Сталин не прибягва често до резолюции. Прегледал съм хиляди документи, адресирани лично до него — за изпълнение на народностопански планове, за хода на сеитбата, за изселване на цели народи, за изпълнение на присъди, за преместваният ръководния състав, за строеж на военни заводи, разшифровани телеграми на разузнавателните органи, преводи на статии от буржоазния печат, лични писма до „вожда“, различни неосъществими проекти, които му изпращат разни изобретатели, или чисто и просто хора, обхванати от някоя маниакална идея. И много други. По мои сметки Сталин е преглеждал всеки ден по 100–200 документа с най-разнообразен обем — от една страница до цели томове голям формат. В повечето случаи той просто се разписва: „Й. Ст.“ или „Й. Сталин“. Преди доклада Поскрьобишев прикрепва към документа квадратно бяло листче с подготвен вече възможен вариант на решението и името на изпълнителя. Често пъти, ако е съгласен с проекта за решение, Сталин се подписва на това миниатюрно листче и никак не е изключено подписът му да се е оказвал съдбоносен за много и много хора, а понякога, когато връща документите на помощника си, му показва отделената настрани купчинка и отсича: „Съгласен съм.“ Това означава, че макар да не е сложил резолюция върху тия книжа, не възразява против предложеното решение на въпроса. Сталин рядко пише дълги резолюции и те не се отличават нито с остроумие, нито с оригиналност, с каквато е можел да смайва например маршал Р. Я. Малиновски. Още се помни случаят, когато наскоро след войната един полковник (няма да назова името му) се обръща с писмо до министъра на отбраната: през зимата полковниците се различават по шапката си (носят „папаха“) от останалите офицери. А през лятото всички носят еднакви фуражки. Трябва някак си и в този случай да се „отделят“ полковниците… Резолюцията на Малиновски е лаконична: „Разрешавам на този полковник, като изключение, да си носи и през лятото папахата.“

Веднъж Мехлис в края на разговора си със Сталин му подава няколко листчета печатан текст. „Какво е това?“ — „Един историк ми разказа как генерал Драгомиров оценявал подчинените си. Видя ми се забавно. За разтуха, Йосиф Висарионович, прегледайте ги ей тъй, отгоре-отгоре“ — изкривява устни в усмивка Мехлис.

Още щом любимецът му излиза, Сталин прелиства три-четири странички и се разсмива гръмогласно — нещо, което никога не се е случвало с него. Застаналият в кабинета Поскрьобишев, който влязъл с поредната обичайна папка, се обърква и не може нищо да разбере, докато „шефът“ не му пъхва в ръцете напечатаните листчета.

Генерал Драгомиров, един блестящо образован интелектуалец, голям учен за времето си, в края на миналия век командвал Киевския военен окръг. Всяка година му поднасяли за одобрение около трийсет атестации на генерали, негови подчинени. Драгомиров, много от книгите на когото са написани с афористичен, сочен език, останал верен на себе си в тази рутинна процедура. Ето някои заключения от атестациите, написани собственоръчно от командващия. Генерал-лейтенант Донатович: „Жребец беше, но го обяздиха.“ Генерал-лейтенант Плаксин: „Отличен началник на дивизия, такъв ще бъде и на корпус, ако бог му даде дни.“ Генерал-лейтенант Зегелер: „Прилежен, докачлив. Повече претенции, отколкото пълнеж.“ Генерал-лейтенант Зас: „Мек, за да не кажа слаб. В умствените си възможности скромен.“ Генерал-майор Отфиновски: „Отдавна се нуждае от почивка поради овехтяване.“ Генерал-майор Воинов: „Упорит, кротичък, симпатично се подмилква, тактичен. Прилежен към нежния пол.“ Генерал-лейтенант Сулин: „Изпълнителен, енергичен, отлично си познава работата. Пали се не за годините си.“ Генерал-майор Бергер: „В мирно време безполезен, а във военно време ще бъде вреден.“

Насмял се до насита, Сталин се разхожда по пътеката в огромния си кабинет, после сяда зад бюрото и написва върху поредния документ: „Й. Ст.“… Без никакъв хумор и предвземки…

Сталиновото цезарство, култовата му вождовщина се изграждат върху основата на все повече засилващото се централизиране на властта. Когато човек анализира документите с резолюции на Сталин, стига до заключението, че много често всичко е предопределено още преди разглеждането на въпроса от най-висшите държавни и правителствени органи. Резолюцията на Сталин е достатъчна, за да бъде оформена после в указ, постановление или разпореждане. Освен това в обществото се създава мнение, че всичко, което се решава успешно, творчески, новаторски, е плод на „мъдрото ръководство на другаря Сталин“, а което е свързано с изоставане, с неизпълнение на плановете, с гламавщина, с бюрокрация, с назадничавост, с недоимъци, се обяснява с „интриги и вредителство на троцкистите, двуличниците, на диверсанти, шпиони, злосторници“ и тъй нататък. С повтарянето на тези „истини“ ден след ден у много и много хора се формира такъв светоглед, в който на „вожда“, на новия цезар се отрежда, разбира се, съдбовно място в целия живот.

Сталин постъпва в съответствие със своите в много отношения дълбоко погрешни представи за социализма и за пътищата на изграждането му. Идеала, модела, контурите на социализма той вижда не както Ленин и мнозина от неговите съратници. И не защото не е разбирал Лениновата концепция. Не. Гледал е на социализма другояче, защото в центъра на тази концепция още отдавна запазва място за себе си, за „вожда на всички времена“. Ето го съвременното цезарство! Този деформиран от насилието образ на социализма е далеч, много далеч от Лениновия, макар да са запазени доста от външните атрибути на новото общество. Начело на този деформиран социализъм стои „вожд“, който, макар и да не държи скиптър, има такава неограничена власт, че с него не може да се сравни нито един монарх. Централизирането на властта довежда до положение, при което сърцевина на политическата система става един-единствен човек. Така се е формирало цезарството — единовластието, диктатурата на едно лице.

От време на време Сталин прави „знаци“, „жестове“, дава „сигнали“, с които иска да убеди партията и масите, че е против възвеличаването му, славословията, идолопоклонството. Може да се каже напълно уверено, че тези „протести“ са хитро пресметнати за пред „публиката“. В архива му има например едно такова писмо:

„До др. Андреев (Детиздат при ЦК на Всесъюзния ленински комунистически съюз на младежта) и Смирнова (авторка на «Разкази за детството на Сталин»)

Аз съм решително против издаването на «Разкази за детството на Сталин». Книжката изобилства с маса фактически неточности… Но не там е главното. Главното е в това, че в книжката има тенденция да се вкорени в съзнанието на съветските деца (и в съзнанието на хората изобщо) култ към личностите, вождовете, непогрешимите герои. Това е опасно, вредно. Теорията за «героите» и «тълпата» не е болшевишка, а есерска теория… Народът създава героите — отговарят болшевиките…

Съветвам книжката да бъде изгорена.

16 февруари 1938 г.

Й. Сталин“[11]

Написаното с ясен почерк писмо има за цел да прослави още повече автора си. Кой ще може сега да каже, че Сталин не е скромен? Но тук има и нещо друго: „вождът“ никога не обича да си спомня за детството си. В съзнанието му то се асоциира с такава дълбока пропаст в сравнение с върха, на който се намира в момента, че сигурно свят му се е завивало. Пък и защо им е на хората да знаят, че е бил като тях? Нека знаят какъв е сега.

Повече му допада, когато други говорят за неговата скромност. На февруарско-мартенския пленум на ЦК през 1937 г. изказването на Мехлис съдържа такъв фрагмент: „На мене другарят Сталин ми беше изпратил още през 1930 г. в «Правда» следното писмо. Позволявам си да го прочета без негово разрешение.

«Другарю Мехлис!

Молбата ми е да пуснете за печат приложената поучителна история на един колхоз. Зачертал съм в писмото думите за Сталин като „вожд на партията“, „ръководител на партията“ и т.н. Мисля, че тези хвалебствени украшения не дават (и не могат да дадат) нищо друго освен вреда. Писмото трябва да бъде напечатано без такива епитети.

С комунистически поздрав

Й. Сталин»“[12]

Тези „възражения“ служат само за раздуване на вкоренилите се легенди за „изключителната скромност на другаря Сталин“, чужд впрочем на всякакво славолюбие. Той знае, че Мехлис ще подхване писмото му „както трябва“ и ще го използва по съответния начин. Та ето, на пленума Мехлис тъкмо по такъв начин го „просвирва“.

Култовата вождовщина се подхранва и от обстоятелството, че например в трагичната 1937 г. Сталин е начело на страната вече цели петнайсет години. За съжаление, Ленин не успява да разработи в подробности механизма за периодичността, за периодичната смяна на едни ръководители с други, макар в последните му работи да са вложени, както беше споменато, дълбоки, идеи за постоянното обновяване на централните органи на държавната власт, на ръководството в партията. Сталин просто не ги „забелязва“. Партията, разтърсвана през 20-те години от вътрешна междуособна борба, която генералният секретар постоянно раздухва, не може да реши този въпрос в духа на Лениновите идеали. За това ние почти не говорим. Но е ясно, че ако в нея са били по-силни демократичните принципи и традиции, че ако тя е виждала по-ясно опасността от цезарските тенденции, можела е (и е била длъжна!) да не ги допусне. А Сталин не си губи времето. С всяка година положението му става все по-стабилно. От политическата арена постепенно са пометени най-опасните му врагове и когато в средата на 30-те години се докопва до единовластието, той, естествено, и не помисля да създава и да донатъкмява демократичен механизъм за предаване на властта от един ръководител на друг. Не ще и дума, че вече никой не може дори да постави въпроса относно някакъв срок за заемане на поста генерален секретар.

Сега много се спори и пише каква е могла да бъде нашата история, ако XIII конгрес на партията беше изпълнил волята на Ленин. Във връзка с това искам да изкажа едно свое мнение. Историята не е програмирана. Ние можем да даваме научни прогнози за 2000-ата година, можем да се опитваме да си представим нещата и в по-далечна перспектива. Но как ще се реализира предвиждането ни, това никой с точност не може да каже. Ето защо станалото често ни се струва неизбежно, а поради това и закономерно. А в действителност станалото е само една от възможностите, които биха могли да се реализират. Това, че Сталин е останал на власт, е историческа реалност, но тя не е била неизбежна. И се питам: защо да гадая за онова, което не е станало, не се е случило? Защо хората винаги се връщат към станалото, към отминалото и търсят, както се изразява Ключевски, онова място, където са се „препънали“? Ние винаги искаме да проумеем кои са корените, произходът на станалите грешки, несполуки, защо са ни излезли криви сметките? В историята в повечето случаи грешките струват твърде скъпо. Ето защо днес можем да твърдим, че ако Сталин беше заел поста генерален секретар само за конкретно определен от устава срок, почти сигурно е, че никакво култово извращение нямаше да се роди. Макар, разбира се, сроковете, за които първото лице в партията и държавата остава на най-висок пост, да не са единственото условие и гаранция за народовластие.

В многобройните писма, които получих, има и такива, в които пише, че „ако не беше Сталин, кой знае дали бихме оцелели“, „кой би могъл да каже как щеше да се обърне войната без Сталин“. Че то, казват някои, „в трудното време на оцеляването на социализма беше нужен такъв силен човек като Сталин“. Тези въпроси размисли са на конкретни хора, просто не споменавам тук имената им. Впрочем мога да спомена поне едно от тях. П. А. Молодцов от Череповец е изпратил едно сърдито писмо до „гражданина Волкогонов“. В него той пише, че също лежал при Сталин за хулиганство, но не смята, че са го пратили да лежи за права бога. „Без вина никой не е лежал. В нашата барака дежуреше един от политическите на име Папкин. Присъда му дали, задето счупил прозореца в избирателния участък, 10 години. Сега Вие ще кажете, че много са му дали, а за ония времена — тъкмо, защото страната гъмжеше от врагове. Че то и сега е пълно с тях… А Сталин беше истински баща на нацията, беше истински пълководец, беше истински ръководител и вожд…“

Та ето такова е писмото. Надали има смисъл да се влиза в полемика с него. Но във връзка с това е необходимо да споделя с читателите една мисъл. Връщането на такива хора към Сталин, към неговото време, към тогавашния „ред в обществото“ си има своето обяснение. Главната причина за засилване на интереса към отдавна умрелия „вожд“ и за подновяване на възвеличаването му се крие в своеобразната реакция, предизвикана от годините на застой — на корупция, разложение, безнравственост, раздвоеност. Сегашните трудности на обновлението са свързани отчасти с демагогията, декларативността и явно незадоволителните конкретни резултати. При ниската политическа култура на много хора гласността и другите реални свободи и права се съчетават слабо със задълженията, с делата, с градивната страна на преустройството. Тезата за взаимната обвързаност между обновление и ред в обществото не е чак толкова консервативна, както някои я разбират. Без висока организираност, без дисциплина и отговорност бързо се обезценяват и демократичните придобивки. Мисля, че писмото на П. А. Молодцов, както и на много други, е свързано до голяма степен и с това обстоятелство.

Нашият народ никога не е бил беден на таланти и светли умове. При демократичното избиране на ръководителите най-отговорните постове трябва да бъдат заемани от хора, достойни за историческо признание — не само от партийни работници, както често става, но и от големи учени, организатори на производството. Без да се страхуваме, че ще изпаднем в грешка, можем да кажем, че всичко, което наричаме свенливо прояви на „субективизма“ и години на застой, в края на краищата не е нищо друго освен последица от култовата вождовщина, от съвременното цезарство.

Именно формалната демокрация е причина партията още през 30-те години да стане главен инструмент на Сталиновото единовластие. И когато на февруарско-мартенския пленум през 1937 г. Жданов поставя в предпазлива форма въпроса за „нежелателната подмяна“ на стопанските органи от партийните органи, Сталин обобщава накрая обсъждането на доклада „Относно подготовката на партийните организации за избиране на Върховен съвет на СССР“, без да пропусне недвусмислено и твърдо да подчертае: „Политиката не бива да се отделя от стопанската дейност. Партийните организации трябва да се занимават, както и досега, съвсем отблизо със стопанските въпроси.“[13]

Това според Сталин означава непосредствено, пряко да заменят съветите, принизени до второстепенен придатък на партийната власт.

Култът и народът, култът и социализмът са несъвместими, макар че в миналото тъкмо симбиозата на тези елементи създава чудовищния облик на Сталиновото цезарство. За Сталин винаги е необходимо равенството на всички в бедността, в мисленето и мълчанието; за него са изключително важни готовността на всеки да откликне на лозунгите и призивите, способността да се „донесе“, да се „съобщи“ в по-горните органи. В моя архив има няколко десетки писма (не, не до мене) до по-горните органи с настояване да ми се „забрани“ да пиша за Сталин, да бъда „наказан“, „спрян“, „разжалван“ и т.н. Днес тия хора освен съжаление не събуждат нищо друго у мене. Но в миналото такива „сигнали“ са изпращали в гроба хиляди честни хора. Защото без доносничество цезарството не може да съществува.

Цезарството създава гаранции не на народовластието, а на „господстващата личност“. Именно затова нито в конституцията, нито в партийния устав са посочени прерогативите на генералния секретар, взаимоотношенията му с държавните институции. А това спомага, което е и желанието на Сталин, за одържавяването на партията, за превръщането й в апарат, в механизъм на властта, а не обществено-политическото обединяване на хора, привърженици на определена система от ценности и идеи. Истинската демокрация, главен гарант за недопускане на единовластие, се изразява в усъвършенстване на съветския парламентаризъм, в повишаване на ролята на съветите, в отчитане на изпълнителните органи пред народа, в периодична подмяна на кадрите, заемащи изборни длъжности. Днес, когато в нашата страна се извършват, макар и трудно, положителни преобразования, мнозина смятат, че след всичко, което знаем за Сталин, в бъдеще култът е просто невъзможен. Мисля, че не е така. Култът към личността може да има най-различни форми и прояви. И съвсем не е задължителна само цезарската, диктаторската форма, както във времената на Сталин. По мое мнение всичко може да тръгне другояче, дори и да е обвито с „хуманистична“ опаковка, ако не създадем точна и ясна система от правови, политически, икономически и нравствени гаранции. Като се започне от най-съществените мерки — максимална степен на широко влияние на гражданите върху процеса на избирането и на издигането на ръководителите, които ще заемат най-отговорните длъжности — и се завърши с „дребните неща“ — широка гласност при назначаването на министрите, помощниците, референтите, които играят огромна роля в хода на взимането на решения. Хората трябва да знаят и за тях. Мисля, че например онзи, който пръв е предложил неизвестно кога градът с поетичното чудесно име Набережние Челни („Крайбрежни члънове“, ладийки — б.пр.) да се преименува в град Брежнев, „заслужава“ народът да си каже мнението за самия него. Колко много подобни безнравствени и нелепи предложения са приемани, а действителните им автори са оставали завинаги в сянка! Не бива да се постъпва както във времената на Цезар: всички положителни, сполучливи решения да се приписват на него, а всички съмнителни и неуместни — на всеки друг, но не и на „вожда“.

Сталин е разбирал, че всяка децентрализация, всяко повишаване на ролята на държавните органи, всяко издигане на значението на обществените организации неизбежно ще доведе, рано или късно, до идейна и политическа криза на самата концепция за култовата вождовщина. За него е било просто необходимо да държи общественото съзнание в стегите на примитивния догматизъм, подхранвайки го най-вече със своите „трудове“. Насажданите в ония времена митове и щампи нанесоха огромни щети на културата, чийто най-важен елемент е общественото съзнание. Главният от тези митове беше „непогрешимостта, мъдростта и прозорливостта на всепобеждаващия вожд“, както е наричан Сталин в официалните издания. Хората вярвали, когато четели такива редове: „На Мавзолея на Ленин, обкръжен от най-близките си съратници — Молотов, Каганович, Ворошилов, Калинин и Орджоникидзе, — стоеше Сталин със сив войнишки шинел. Спокойните му очи гледаха замислено стотиците хиляди пролетарии, минаващи покрай Лениновия саркофаг с уверената стъпка на челен отряд на бъдещите победители на капиталистическия свят… Към стегнатата, спокойна като канара фигура на нашия вожд се носеха вълни от любов и доверие, носеха се вълни от увереност, че там, на Мавзолея на Ленин, се е събрал щабът на бъдещата победоносна световна революция.“[14] Тези редове написва през 1934 г. Карл Радек.

Да, народът е вярвал на такива думи. Хората с надежда са поглъщали станалите вече не толкова чести статии и речи на Сталин, очите им по навик се плъзгали по безбройните му портрети. От ученическите си години са знаели: „Сталин мисли за нас.“ Това не само е „възпитавало“ младите. Непрекъснатият психологичен „масаж“ на съзнанието им водел до израждане на кадрите. Занапред ще се издигат само ония, които са готови да се съгласяват и с най-абсурдните постулати, изводи и решения, ако в тях прозира името на Сталин. Едва ли А. И. Микоян е вярвал на собствените си думи от доклада, посветен на 20-годишнината (1937 г.) на ВЧК-ОГПУ-НКВД: „Учете се от другаря Ежов на сталински стил на работа, както той се учеше и се учи от другаря Сталин!“[15] Но така са били длъжни да говорят всички, които заемат дори и най-най-ниския пост. Пък из не е било задължително да заемат какъвто и да е пост. Повечето са вярвали в такива заклинания. А и който не вярвал, ще не ще, пак ги произнасял. Твърде малко хора се опитвали да използват опасния за тях, едва доловим в ония времена шанс на съвестта, изразяващ се в принципно несъгласие с култовата вождовщина. Страната живеела, изграждала се, развивала се, макар на народа да било втълпявано, че всичко това се дължи на „великия вожд“. Е. Евтушенко в стихотворението си „Страх“ казва:

Неусетно ни опитомиха

и ни карат със затворени очи

да мълчим, където трябва да се вика,

и да викаме, където се мълчи.

Трудно е да се рисуват портрети на отишли си люде. Силуетът на личността е като сянка върху екрана на историята. Документи, писма, снимки, спомени на ония, които са познавали Сталин лично. Днес повечето от тях са над осемдесетте. Когато човек слуша тихите им гласове, все едно че гледа през бинокъл, но обърнат обратно… Всичко се вижда не само умалено, а и отдалечено от увеличаващата се с времето историческа, дистанция. Всеки такъв разказ за „великия вожд“ се придружава непременно от попътно описание и на ония, които сякаш се крият в сянката му. Когато е бил жив, малко се е знаело за тях. Не защото някои негови съратници само се мяркат в сянката, му и изчезват — Г. Я. Соколников, Н. А. Угланов, С. И. Сирцов, В. Я. Чубар, К. Я. Бауман, Р. И. Ейхе и много други, — но и защото „вождът“ обича тайната. Никога в нашата страна през цялата й история не са скривани толкова строго въпросите от „поверително“ естество, както във времената на единовластието. Освен десетина-петнайсет оскъдни редчета в енциклопедиите на гражданите не се е полагало да знаят нещо повече за хората от най-близкото обкръжение на Сталин.

[1] Фейхтвангер, Л. Москва 1937. Отчет о поездке для моих друзей. Пер. с нем. М., 1937, с.58-59. ↑

[2] Пак там, с.64. ↑

[3] Пак там, с. 59, 60. ↑

[4] Бердяев, Н. Судьба России. М., 1918, с.58. ↑

[5] ЦПА ИМЛ, ф.325, оп.1, д.365, л.79. ↑

[6] Ленин, В. И. Събр.съч. Т.8, с.92. ↑

[7] ЦПА ИМЛ, ф.17, оп.2, д.612, л.12. ↑

[8] Пак там. л.28. ↑

[9] Стаханов, А. Рассказ о моей жизни. М., 1938, с.49. ↑

[10] ЦГАСА, ф.33987. оп.3, д.1075, л.120. ↑

[11] ЦПА ИМЛ, ф.558, оп.1, д.2218. ↑

[12] ЦПА ИМЛ, ф.17, оп.2, д.612. ↑

[13] ЦПА ИМЛ, ф.17, оп.2, д.612, л.1. ↑

[14] ЦПА ИМЛ, ф.326, оп.1, д.113. ↑

[15] Правда, 21 декабря, 1937. ↑

В СЯНКАТА НА „ВОЖДА“

След XVII конгрес на ВКП(б) от ония, които десет години по-рано, на XIII партиен конгрес, образуват ядрото на партийното ръководство, в състава на Политбюро остава само Сталин. Бурите на междуособиците помитат другите от политическата арена. На Сталин му е тясно и неудобно с тях. Та нали го познават от всички страни — твърд и колеблив, настъпателен и безпомощен, симпатичен и жалък. Знаели са, че революцията е имала само един вожд — Ленин, че Сталин в най-добрия случай е играел третостепенни и четвъртостепенни роли. Знаели са, че почти във всичко друго освен във волята Сталин е отстъпвал на мнозина. Тясно му било на капитанското мостче с Троцки, който го смятал за „посредственост“; с Бухарин, който го нарича „източен деспот“; с Риков, който никога и никого не тачел освен Ленин; със Зиновиев, който смятал, че трябва да бъде признат за естествен наследник на Ленин; с Каменев, който мислел почти същото като своя най-близък приятел. Те бързо се оказали непотребни в неговите очи не само защото, както е прието да се смята, се хвърляли постоянно от една „опозиция“ към друг „уклон“, но и защото не са можели, пък и не са искали, да „видят“ в него вожда. Когато четял избраните произведения на Бонапарт, Сталин сигурно е задържал повечко погледа си върху следните редове: след превземането на Тулон през 1794 г. Дюгомие, началникът на Наполеон; представя храбрия офицер за чин бригаден генерал, като в препоръката си до Комитета за обществено спасение отбелязва: „Наградете и издигнете този младеж, защото, ако вие не направите това, той сам ще се издигне.“[1] Сталин е можел „сам да се издигне“ само при друг състав на обкръжение. Нужни са му били други съратници.

След XVII конгрес на партията на трибуната на Мавзолея, в президиумите на събранията и около масата на Политбюро със Сталин са нови лица: А. А. Андреев, С. М. Киров, С. В. Косиор, В. В. Куйбишев, В. М. Молотов, Г. К. Орджоникидзе, а също така А. И. Микоян, Г. И. Петровски, П П. Постишев, Я. Е. Рудзутак, В. Я. Чубар, по-късно — А. А. Жданов, Р. И. Ейхе. Между тях той бърже отделя „ядрото“ — Молотов, Каганович, Ворошилов. Скоро обаче сред членовете и кандидат-членовете на Политбюро се появяват зеещи празноти — от ръката на убиец пада Киров, много скоро умира Куйбишев, самоубива се Орджоникидзе, извадени са от състава и стават жертви на репресиите Косиор, Постишев, Рудзутак, Чубар. Ейхе… Пред очите на шестима членове на Политбюро и един кандидат-член се разиграва от 1937 до 1939 г. едва ли не най-зловещата сцена в нашата история. Тия хора не са били само очевидци и свидетели. Всички те, особено Сталин в обкръжението на най-близката му „тройка“, са преки участници в трагедията. На нито един от тях не достига мъжество да прочете, не, да изкрещи на „вожда“ думите от Гьотевия „Фауст“:

От тая зала, където е издигнат твоя трон,

виж царството си: и сякаш тежък сън

ще видиш. Зло след зло народа ти обгръща

и тежкото ти беззаконие в закон

навред в империята се превръща.

Но пред Сталин не е имало империя, а първата социалистическа държава на работниците и селяните, за пръв път взели властта и… връчили я в ръцете на „великия вожд“. Никой от обкръжението не му попречва, никой нищо не прави, за да бъде спряно беззаконието. Никой не се опитва да използва шанса на съвестта си. Е тогава, що за хора са били тия около Сталин? Ще успеем ли да ги видим какви са в полумрака на сянката, хвърлена от „вожда“?

Не много отдавна, до пролетта на 1986 г., във вилното селище Жуковка край Москва човек можеше да срещне старец с високо чело и винаги с пенсне, разхождащ се бавно по алеята край вилите. Почуквайки лекичко с елегантното си бастунче, той внимателно се вглеждаше в редките минувачи с избелелите си кафеникави очи. Износеният му мъхест балтон, старовремските му, раздули се вече чепици и угасналият му поглед говореха, че разхождащият се старец е някакъв много видял и много преживял човек. Но надали би могъл някой да каже, че е минал вече деветдесет и шестте години и че не е кой да е, а бившият председател на Съвета на народните комисари, бившият член на Политбюро, бившият народен комисар на външните работи и един от най-близките съратници на Сталин Вячеслав Михайлович Молотов. Още при Ленин този дълголетник става секретар на Централния комитет на партията и кандидат-член на Политбюро. И макар че историята е запазила редица неодобрителни забележки на Владимир Илич за стила на работа на Молотов в Секретариата (например, че развъждал „под носа си най-безсрамен и най-глупав бюрократизъм“[2]), той е един от ония последни мохикани, които са работили с Ленин преди много години. Само по себе си това е уникално явление — да срещнеш в средата на 80-те години човек, който е влизал в състава на Централния комитет, възглавяван от Ленин! Срещалият се много пъти с Молотов поет Ф. Чуев притежава многобройни документални свидетелства за този най-близък съратник на Сталин. „Беше скромен, точен и пестелив. Следеше нищо да не се похаби, лампите в другите стаи да не светят напразно. Когато на 8 ноември 1986 г. умря — записал е Чуев, — и отвориха завещанието му, в плика бе спестовната му книжка — 500 рубли за погребението му…“

Да, този човек е работил с Троцки и Бухарин, с Риков и Зиновиев; седял е с часове на масата за преговори с Хитлер и Рибентроп; познавали са го Чърчил, Рузвелт и Труман. Той е един от „архитектите“ на пакта за ненападение и договора за дружба и за границата с Германия. Все още мнозина в Съветския съюз помнят драматичните думи на Молотов, произнесени от него (а не от Сталин!) на 22 юни 1941 г. по обяд: „Нашето дело е справедливо. Врагът ще бъде разбит. Победата ще бъде наша.“ (Днес ние с положителност знаем, че Сталин е бил зашеметен от катастрофалното начало на войната. До последния момент у него мъждукала в дълбините на душата му искрицата надежда, че войната може да бъде избегната или поне началото й да бъде отдалечено. Доверяващият се уж не на интуицията си, а само на фактите Сталин се оказва в плен на едно мимолетно предположение. По-точно — на желанието си. И толкова силно е потресен, че се отказва да говори на народа и възлага на „дясната си ръка“ Молотов да прочете обръщението. Както и да го убеждават членовете на Политбюро, не е в състояние да направи това. Не успява да дойде на себе си от шока и депресията. Решава да произнесе реч, когато, както се надявал, нападението ще бъде отбито. Дори и не предполагал каква катастрофа е надвиснала!)

Дълги десетилетия Молотов става същинска сянка на „вожда“. Навсякъде е с него — на заседанията на Политбюро, на трибуната на Мавзолея, по страниците на вестниците, на международни конференции… Дори когато „Правда“ публикува обръщението на Молотов, слага по навик до него голям портрет на Сталин…

За какво ли е мислел през последните години от живота си? Какво си е спомнял този отломък от някогашното могъщество? Може би докладите си пред конгресите? Молотов бил специалист по организационните въпроси. Може би заседанието на Централния комитет през декември 1930 г., когато Риков е свален от поста председател на Съвета на народните комисари, а сам Сталин предлага кандидатурата на Молотов? Тогава Молотов казва, че редица години вече следва „школата за болшевишки начин на работа под непосредственото ръководство на най-добрия ученик на Ленин, под ръководството на другаря Сталин. Гордея се с това“.

Нужно е да се каже, че изминалите след смъртта на Сталин десетилетия не го променят. Малко преди смъртта си той се произнася за Сталин така: „Ако не беше той, не зная какво щеше да се случи с нас.“ И до последните си дни смята, че Сталин е гениален, убеден е, че Тухачевски е бил военната сила на „десните“ Риков и Бухарин, които уж готвели заговор. Твърди, че „1937 г. ни позволи да отстраним у нас «петата колона» по време на войната“. Естествено, съгласява се Молотов, „бяха допуснати грешки, загинаха и мнозина честни комунисти, но с меки мерки беше невъзможно да се удържи завоюваното“. Мисленето на човека, преминал през най-различни ветрове на историята, сякаш се е вкаменило. А може би тук има хитро замислена морална мимикрия — опит да се използва последната възможност за оправдаване пред потомците? Върху този послушен, усърден, упорит и обигран изпълнител на Сталиновата воля лежи огромна отговорност за деформирането на законността, за превръщането на насилието в решаващ инструмент на властта.

На печално известния февруарско-мартенски пленум на ЦК на ВКП(б) през 1937 г. Молотов изнася доклад „Уроците от вредителството, диверсиите и шпионажа на японо-германско-троцкистките агенти“. Цялото съдържание на доклада наподобява призив към социален погром: „Вчерашните колебания на неустойчивите комунисти преминаха вече в актове на вредителство, диверсии и шпионаж в сговор с фашистите и в тяхна угода. Ние трябва да отговорим на удара с удар, да разгромяваме навсякъде по своя път отрядите на тези съгледвачи и подривници от лагера на фашизма… Ние трябва да побързаме и да привършим с този въпрос, без да го отлагаме и без да проявяваме колебания.“[3]

И той не се колебае. През юни същата година един от доносниците (все пак призивът му „да привършим с този въпрос“ не е попаднал в празно пространство) пише на Сталин, че отговорният работник от Съвета на народните комисари Г. И. Ломов бил близък на Риков и Бухарин. Сталин резюлира по диагонала:

„До др. Молотов. Какво ще правим?“

Отговорът не закъснява и е съвсем кратък:

„За незабавно арестуване на тая гадина Ломов.

В. Молотов“[4]

Съдбата на тоя човек е решена. Арест, разпити, присъда, разстрел. Членът на партията от 1903 г., някогашният делегат на историческата Априлска конференция, членът на Централния изпълнителен комитет на СССР, както и много хиляди честни болшевики са обявявани с едно драсване на перото за „врагове на народа“. Именно Молотов санкционира арестуването на първия секретар на Свердловския областен комитет Кабаков, народния комисар на леката промишленост Уханов, председателя на Далекоизточния краеви изпълнителен комитет Крутов и още много, много други комунисти. С прякото участие на Молотов от двайсет и осемте народни комисари, които ръководи като председател на Съвета на народните комисари, повече от половината са репресирани.

Молотов е бил жесток. През март 1948 г. председателят на Министерския съвет на РСФСР Родионов се обръща към него с молба да помогне за настаняването на 2400 инвалиди и престарели „специални преселници“ (заточеници). Отговорът на Молотов е кратък:

„Задължава се Министерството на вътрешните работи на СССР да настани 2400 инвалиди и престарели специални преселници в лагерните пунктове.

Зам.-предс. на Мин. съвет на СССР

В. Молотов“[5]

Това е то, скрийте нещастниците в лагерите и проблемът е решен…

Молотов е твърде удобен за Сталин — човек, който от половин дума разбира намерението на „вожда“ и притежава колосална работоспособност. Сталин неведнъж отбелязва пред другите членове на Политбюро голямото усърдие на Молотов. Когато през март 1940 г. Молотов навършва петдесет години, Сталин нарежда град Перм да се преименува в Молотов, макар че по картата на страната вече се броят десетки градове, населени места, колхози и совхози с това име…

През 30-те години около Сталин вече не остават теоретици. Най-големият „теоретик“, естествено, е самият той. Но понякога дотолкова се умилостивява, че дава възможност и на някои от своите сподвижници, преди всичко на Молотов, да се проявят в теоретичните „откривателства“. В едно от писмата си Адоратски моли Сталин да напише за подготвяната от Комунистическата академия „Философска енциклопедия“ статия за стратегията и тактиката на ленинизма. Сталин слага върху писмото резолюция:

„До др. Адор.-ски

Страшно съм зает с практически въпроси и никак не мога да изпълня молбата Ви. Опитайте с Молотов: той е в отпуска: и е възможно да намери свободно време.

С ком. поздр.

Й. Сталин“[6]

Разбира се, Молотов не е теоретик, но на фона на Ворошилов, Каганович, Андреев и някои други е по за предпочитане. Когато Бухарин вече го няма, единственият „тълкувател“ и: „генератор на идеи“ се оказва самият „вожд“. Не току-тъй 30-те и 40-те години са извънредно бедни на прозрения и открития в областта на обществознанието. Просто е невъзможно да ги има. И никак не е чудно, че на този фон и Молотов може да се похвали като „теоретик“.

Зад външната му невъзмутимост, изключително самообладание, непроницаемост и строго официална коректност се спотаява силна злобна воля, по която не се различава нито на йота от своя патрон. Чърчил, който няколко пъти се среща с Молотов, го характеризира така в своите мемоари: „Неговата приличаща на гюлле глава, черните му мустаци и будни очи, каменното му лице, обиграният му език и маниерът му да се държи невъзмутимо бяха подходящ израз на качествата и ловкостта му… Неговата като сибирска зима усмивка, внимателно претеглените и често пъти разумни думи, маниерът му да се държи приветливо го правеха идеално оръдие на съветската политика в бълващия смърт свят.“[7] Това казва един негов политически недоброжелател, отбелязвайки у Молотов фанатичната му привързаност към работата. Със същата всеотдайност той поддържа Сталин по всички въпроси и от вътрешната политика. В сянката на „вожда“ той е едва ли не най-влиятелният и безпрекословен изпълнител на волята му. Без такива изпълнители култовата вождовщина, съвременното цезарство надали щеше да е възможно.

По усърдието си едва ли отстъпва на Молотов и един друг съратник на Сталин — Лазар Мойсеевич Каганович. Той съща е дълголетник. През ноември 1988 г. отбелязва 95-годишнината си в жилището си на „Фрунзенская набережная“ в Москва и сигурно възнамерява да доживее стогодишнината си, което Молотов не успя да направи.

С. И. Сьомин, който е работел след войната при члена на Политбюро академик Н. А. Вознесенски, ми разказваше: „Спомням си, отидох при Каганович с някакви книжа (той възглавяваше тогава и Военнопромишлената комисия), обут с нови ботуши. Каганович взе книжата, погледна ме и погледът му се спря на ботушите ми.

— Събуй ги! — изкомандва Сталиновият народен комисар.

— Защо? — заекнах аз, без нищо да разбирам.

— По-бързо ги събувай… — не поиска да ми обясни Каганович.

Взел в ръцете си моите още неразтъпкани ботуши, народният комисар дълго ги въртя, пъхаше ръка в кончовите и като ги хвърли накрая на пода, отсече с доволен глас:

— Хубави ботуши. — А после допълни: — Ами нали съм бил обущар…“

Кой знае, ако си е бил останал завинаги обущар, може би е щял да запази доброто си име. Наистина, тогава едва ли някой би си спомнял за него. Но своя избор — вече не професионален, а политически — Каганович прави още през 1911 година, като влиза в партията на болшевиките по примера на своя по-голям брат. Оказал се през 1918 г. в Москва, Каганович, тогава сътрудник на Общоруската колегия за организирането на Червената армия, се запознава със Сталин. През 1920 г. Лазар Каганович е командирован в Туркестан. Но когато става генерален секретар, Сталин извиква Каганович от Средна Азия и го поставя начело на Организационно-инструкторския отдел при Централния комитет. Така слабообразованият, но изключително напиращ нагоре и крайно изпълнителен функционер започва бързо да се изкачва по партийната и държавната стълба.

Сталин обича Каганович за три неща: свръхчовешката му работоспособност, абсолютната липса на собствено мнение по политическите въпроси (той така и казвал, без да дочака изясняването на въпроса, за който ставало дума: „Напълно съм съгласен с другаря Сталин“) и за безропотната му изпълнителност. А тя се изразявала в постоянната готовност да изпълнява всяка задача, дадена му от „вожда“. Веднъж след XVIII партийна конференция Сталин попитал Каганович преди заседанието на Политбюро: „Лазаре, знаеш ли, че твоят Михаил (брат на Каганович, народен комисар на авиационната промишленост, болшевик от 1905 година — б.а.) се сдушил с «десните»? Има точни данни…“ Сталин гледал изпитателно народния комисар. „С него трябва да се постъпи според закона“ — процежда с треперлив глас Лазар.

След заседанието Каганович съобщава по телефона на брат си и това ускорява развръзката. Брат му още същия ден се застрелва, без да дочака арестуването.

Сталин цени такива хора. Защото му е нужно предаността към него да бъде постоянно доказвана. И то не на дребно, не само със славословия. Нима Каганович не я доказва например на дългия и предълъг пленум на Централния комитет през февруари и март 1937 г.? Тогава наказателната машина още се подготвя, нагажда се, насочва се към „разредяване“ на партийните редове, на интелигенцията, работническата класа, селячеството и военните. А Каганович вече се е отличил. В двучасовия си доклад „Сталиновият народен комисар на железниците“ съобщава първите „пробни“ резултати:

„Ние в политическия апарат на железниците при Народния комисариат на транспорта разобличихме 220 души. Уволнихме от транспорта 485 бивши жандарми, 220 есери и меншевики, 572 троцкисти, 1415 бели офицери, 285 вредители, 443 шпиони. Всички те са били свързани с контрареволюционното движение.“[8]

Не е трудно да си представим какво означават думите на Каганович „уволнихме“ от транспорта „шпиони и вредители“. Сталин може да бъде напълно доволен от „анализа“, когато Каганович докладва пред пленума: „Ние имаме работа с банда побеснели разузнавачи шпиони. По отношение на железниците похватите им са особено изтънчени. Серебряков, Арнолдов и Лифшиц са въвеждали ниски норми на пропускателна способност, организирали са злополуки, противодействали са на стахановското движение. Особено са вредителствали Кудреватих, Василиев, Братин, Нейщат, Морщихин, Бекер, Кронц и Бреус — спъвали са въвеждането на локомотив «ФД». Линията Москва-Донбас е била строена вредителски; Пятов е строил Турксиб (Туркестано-Сибирската железница — б.пр.) вредителски; Караганда-Петропавловск е строена от Мрачковски вредителски; линията Ейхе-Сокур е строена от Барски и Ейделман вредителски…“ Макар вестниците да пишат за преизпълнени планове на превозите, за новаторство, за движението на кривоносовците, Каганович продължава да хвърля въглища в пещта:

„Шермергон, началникът на управление железопътно строителство е вредителствал. Другарят Сталин неведнъж ни е казвал: «Лош човек е той, вражески човек.» Другарят Сталин направо ни предупреждаваше за него и предложи да го понаглеждаме, да го проверим…“

„Подозрителен човек“ — подхвърля Микоян.

„Мръсникът Серебряков — продължава Каганович — много точно е издал отбранителните възли и определил вредителските си намерения…“[9]

Всичко в доклада на Каганович е в същия дух — много имена, ругатни, цели ята от вредители, които с нищо друго не се занимават, освен да предизвикват експлозии, да създават „задръствания“, да проектират лошо и да провалят превозите. Нима Сталин може да не оцени „хумора“ на Каганович в доклада му пред пленума:

„Емшанов, мръсникът му с мръсник, беше от 1934 г. началник на Московско-Донецката железница. След свалянето му друга работа той вече не получи и отиде на местожителство направо при другаря Ежов, в НКВД. На Арнолдов му обявявах, обявявах мъмрения — всички ми казваха: не пазехте човека. Ето че сега ще го запазим — ще го охранява другарят Ежов…“ — вдига парата Каганович.[10]

Крайно невежият Каганович се опитва, като всички съратници на Сталин, да си създаде някакво реноме на теоретик. Ето едно от постановленията на Централния комитет, задължаващо ръководителите на учреждения, предприятия и ведомства, лично да водят марксистко-ленинските занятия с кадрите. Бившият отговорен служител в Народния комисариат на транспорта, а в годините на войната народен комисар на транспорта. И. В. Ковальов ми разказа: „Каганович събра група ръководители и откри семинара. Скоро даде думата на мене. В своето изказване аз се спрях на факта, че поради положението си, действайки стихийно, пролетариатът е способен да си изработи сам трейдюнионистко съзнание… Каганович ме гледаше слисано, гледаше ме и току изведнъж изтърси: «Какви ги плещиш, какво е пък сега това „юнионистко“ съзнание! Пролетариатът може всичко да изработи! Пролетарско съзнание!»

Всички се спогледахме. Колкото и да се опитвах, опирайки се на Ленин, да разясня на Каганович необходимостта от внасяне на научна теория в съзнанието на пролетариата, думите ми не стигаха до ума му… Гледайки ме подозрително, той претупа набързо семинара и повече не се и опита да се захване с воденето на такива непосилни за възможностите му занимания…“

Своя „авторитет“ Каганович изгражда с внезапни посещения (по поръчение на „вожда“) в едни или други области за „въвеждане на ред“. Появите му в Челябинската, Ивановската, Ярославската и в други областни партийни организации се съпътстват от същински погроми: сваляне на голям брой местни партийни работници и образуване на „дела“ против тях, които често завършват трагично. Сталин е доволен от „железния Лазар“, както често го нарича. Именно такива съратници са му нужни: невъзразяващи, фанатично предани, разбиращи намеренията му от половин дума.

А когато Каганович решава съдбите на хората на място, с никого не се съветва, а чисто и просто изпълнява инструкцията на Сталин: „Виж там нещата по-внимателно и решавай на място… Не се разнежвай…“ Документите безпристрастно свидетелстват, че често пъти, още преди да завърши следствието, Каганович лично съставял и редактирал проекти на присъди и внасял в подготвяните материали произволни изменения като например, че против него, против народния комисар, уж били готвени „терористични актове“. Сега вече е ясно с какво в края на краищата завършва всичко това.

И така, изминавайки предизвикващия учудване път от Москва до Туркестан и обратно, той скоро става завеждащ отдела в Централния комитет, през който минават основните назначения на войскови постове. През 1926 г. Каганович става кандидат-член на Политбюро. Тогава е на 33 години. Сталин бързо забелязва неговото усърдие, коравосърдечие и изключителна изпълнителност. Във връзка със сложната обстановка в Украйна по препоръка на генералния секретар Каганович възглавява партийната организация на републиката. Още тогава се слага началото на сложните му отношения с председателя на Съвета на народните комисари на Украйна Чубар, които в края на краищата се отразят по най-фатален начин върху съдбата на украинеца. Конфликтите на Каганович с другите ръководни работници от ЦК на КП(б)У не престават. През 1928 г. той се връща в Москва и става първи секретар на Московския градски и на областния комитет на партията. На XVI партиен конгрес е избран за член на Политбюро.

Влиянието на Каганович е особено силно през първата половина На 30-те години. Народният комисар на транспорта посещава многократно районите, където колективизацията се осъществява трудно, и веднага след неговия „десант“ нещата се ускоряват. Сталин не се интересува от методите, които използва „железният Лазар“. Жесток по природа и крайно груб, Каганович е типичен, нещо повече, класически представител на административно-бюрократичния апарат, захващащ се за всяка работа с особена социална безцеремонност. В резултат от неговите посещения в Северен Кавказ се увеличава потокът на „разкулачени“, откарвани на Север; в Московската област той без колебания сваля всеки, който не изпълнява директивите му; като последица от неговите абсолютно некомпетентни заключения няколко пиеси са забранени за московските сцени; като председател на Централната комисия по провеждането на партийната чистка „прочиства“ безпощадно; именно неговото име фигурира в центъра на загадъчния инцидент около изборите в ЦК на XVII конгрес на партията. Той е един от главните инициатори за унищожаването, под предлог да се реконструира Москва, на много исторически паметници, включително и на прочутия храм „Христос Спасителят“. С една дума, Каганович навсякъде си свършва работата. И Сталин оценява както трябва безграничното усърдие на съратника си — Каганович е един от първите наградени с току-що учредения орден „Ленин“.

Заедно със Сталин и с другите от обкръжението на „вожда“ Каганович носи немалка отговорност пред нашата история преди всичко за последователното широко насаждане и прилагане на бюрократични, административни и най-главното, насилствени методи в практиката на социалистическото строителство.

Дълголетието дава възможност да се удължи поменикът на спомените. А Каганович има за какво да си спомня: насилническото ръководство в Украйна; „победите“ над Постишев и Чубар; особената благосклонност на Сталин, когото дори неведнъж замества през 30-те години, когато „вождът“ заминава на юг; дружбата с Хрушчов; приносът в „реконструкцията“ на Москва, придружена от събарянето на Сухарьовата врата, разрушаването на Страстния манастир, сриването на Иверските врата и на много други „старорежимни“ постройки… Ако съвестта му заговори, може да преживее отново деянията си, този път страдайки. Но ако тя се е вкоравила още преди няколко десетки години, паметта му ще може да възстанови в неговото съзнание само проблясъци на неми черно-бели кадри от миналото. Нищо не може да се промени. Всичко е вечно в своята непроменимост освен оценките, които хората са давали, дават и ще дават на миналото.

Измежду най-близките съратници на „вожда“ през 30-те години е Климент Ефремович Ворошилов. Името му става легендарно много отрано. Още в ония далечни сега години пионерчета и комсомолци пеят весело:

Когато нас във бой

другарят Сталин прати

и първият маршал

ни поведе във боя…

Ворошилов се приобщава рано към революционното движение. Още през 1906 г. като делегат на IV конгрес на Руската социалдемократическа работническа партия, той се запознава с Ленин, Сталин и с други известни революционери. Преминал през арести и заточения, Ворошилов посреща Февруарската революция в Петроград. В годините на гражданската война воюва на разни фронтове, а както е прието да се смята, проявява се най-вече в битката за Царицин, където укрепва дружбата му със Сталин. Последвалата слава на Ворошилов като „героят на гражданската война“ се дължи в значителна степен на високото покровителство. Не ще и дума, храбро се е бил бъдещият народен комисар на отбраната, но без остра мисъл, плащайки данък на партизанщината. На VIII конгрес на партията Ленин споменава: „Ворошилов приведе такива факти, които сочат, че е имало страшни следи на партизанщина. Това е безспорен факт. Другарят Ворошилов казва: «Нямахме никакви военни специалисти, загубата ни е 60 000.» Това е ужасно… Героизмът на царицинската армия ще стане известен на масите, но да се говори, че сме минали и без военни специалисти, нима това е защита на партийната линия… Виновен е другарят Ворошилов, че не иска да отхвърли тази стара партизанщина.“[11]

Бойния си път Ворошилов преминава с Първа конна армия, където е член на военния съвет, воюва в Северен Кавказ и в Крим; сражава се против отрядите на Махно; участва в разгрома на кронщатския метеж. За героизъм и мъжество в гражданската война е удостоен с два ордена „Червено знаме“. След X конгрес на партията непрекъснато е член на Централния комитет, а от XIV конгрес насетне — и член на Политбюро. Когато след смъртта на Фрунзе става народен комисар по военните и морските работи, допринася до известна степен за изграждането на Червената армия. Успехът в тази насока се обяснява и с това, че в народния комисариат, във военните академии и в редица военни окръзи по онова време служат цяла плеяда творчески мислещи военачалници и военни теоретици, както сред ония, които революцията издига, така и сред офицерите от старата армия. Сред тях са Б. М. Шапошников, автор на съчинението „Мозъкът на армията“, М. Н. Тухачевски, написал „Въпросите на съвременната стратегия“, К. Б. Калиновски, К. И. Величко, А. И. Верховски, А. М. Зайончковски, В. Ф. Новицки, А. А. Свечин, Р. П. Ейдеман, И. Е. Якир и много други.

Още в края на 20-те години се появяват биографии, книги и многобройни статии за Ворошилов, например „Вожд на армията на световната революция“, „Болшевишкият пълководец“, „Главнокомандващият от колесарката“ и т.н. Учреден е знакът „Ворошиловски стрелец“, в негова чест с името му е наречен тежкият танк „КВ“ (все пак имало е и по-съвременен, по-мощен танк „ИС“ — Йосиф Сталин).

Славата на Ворошилов е наистина всенародна. Как се отнася Сталин към нея? Спокойно. Не й обръща голямо внимание, защото ония, които величаят Ворошилов, през 30-те години говорят вече за народния комисар само като за човек, „изпълняващ волята на вожда“, като за „червения маршал под ръководството на другаря Сталин“, като за „Сталиновия народен комисар“ и т.н. Всички смятат, че Сталин и Ворошилов са приятели. Но в една истинска дружба няма и не може да има длъжници. А Ворошилов винаги се смята „длъжник“ на Сталин — за славата, за почитта, за наградите, за положението си.

През 30-те години той е вече абсолютно сляп изпълнител, който няма свое мнение. Няма и свръхчовешката работоспособност на Каганович, ума и хитростта на Молотов, предпазливостта и предвидливостта на Микоян, отстъпва в много отношения и на другите членове на Политбюро. Но Сталин смята, че Ворошилов му е нужен заради ореола на легендарност, създаден около „вожда на Червената армия“. Уверен е, че в съдбовни минути народният комисар ще го поддържа, без да се замисля. И не се излъгва. Когато удря часът на измислената от Сталин кървава „чистка“, Ворошилов без никакво колебание започва да разпалва заедно с „вожда“ кладата на репресиите, в която изгарят трима маршали на Съветския съюз, стотици и хиляди командири от Червената армия. В речта си на февруарско-мартенския пленум на ЦК през 1937 г., като изброява поименно цяла върволица „врагове на народа“, проникнали в Работническо-селската Червена армия, Ворошилов решава да илюстрира казаното с пример: виждате ли, не само „по върховете“ има троцкисти вредители. И народният комисар чете писмото на арестувания майор Кузмичев:

„До народния комисар на отбраната др. К. Е. Ворошилов Обвиняват ме, че съм член на контрареволюционна терористична група, която подготвяла покушение срещу Вас. Да, през 26-28-а година влизах в троцкистката организация. От 29-а година се стремя да загладя вината си. Във Ваше лице винаги съм виждал не само вожда на Червената армия, но и извънредно отзивчив човек. Награден съм с два ордена «Червено знаме». Как тогава ме зачислиха в бандата на фашистките убийци?

Сигурно ще ме разстрелят. Може би след няколко години троцкистите все пак ще кажат защо са наклеветили един честен човек и ето, когато бъде разкрита действителната истина, моля Ви да възстановите честното име на моето семейство. Извинявайте за драсканиците, не дават повече хартия.

21.VIII.36.

Кузмичев“

След като прочита писмото, Ворошилов обхожда с очи залата и ефектно завършва: „Десет дни по-късно той признал: искали да извършат терористичен акт в района на Белая Церков по време на маневрите…“[12]

Той знае по какъв начин се изтръгват тези признания. Докладвайки пред пленума, казва, за да го чуе Сталин, разбира се, че често „говори с Ежов относно лицата, подлежащи на изхвърляне от редовете на армията“. Някой път „защитавам отделни лица. Наистина сега човек може да бъде въвлечен в неприятна история — защитаваш, а той се оказва стопроцентов враг, фашист…“. Изглежда, такива са съображенията на Ворошилов, когато изразява отношението си към писмото на Якир, с което видният военачалник се обръща към него малко преди да бъде разстрелян:

„До К. Е. Ворошилов. В памет на моята многогодишна в миналото честна работа в Червената армия моля Ви Да се разпоредите да се обърне внимание на моето безпомощно и нямащо никаква вина за нищо семейство и да му се помогне. Със също такава молба се обърнах и към Н. Е. Ежов.

9 юни 1937 г.

Якир“

Ворошилов прочита записката и пише със замах:

„Съмнявам се изобщо в честността на безчестния човек.

10 юни 1937 г.

К. Е. Ворошилов“[13]

Пред мене са няколко тома документи, подписани от Ворошилов или с негови резолюции. Един том с писма на командири, които още преди съдебния процес или преди да бъдат разстреляни, са успели да се обърнат към народния комисар с жалба, с молба, с вик за помощ. Писма на Горячов, Кривошеев, Сидоров, Хаханяк, Букщинович, Прокофиев, Красовски. Ето и писмото на Ефремов, бивш командващ войските на Задбайкалския военен окръг (аналогични писма е изпратил до Сталин и Микоян):

„Другари, разполагайки с всички данни, опровергаващи отправената срещу мене от фашистите Дибенко и Левандовски клевета, бях обаче пред Политбюро на 18. IV. 38 г. за мой срам и огорчение толкова разсеян, че забравих да дам доказателства за моята невинност и преданост към партията на Ленин-Сталин… Командирът на група войски Дибенко говори за себе си нещо невероятно. Той след учението несъмнено се е побъркал, иначе не мога да си обясня, че това било през 1934 година! Според показанието на Дибенко бил ме «завербувал»… и ми давал задача да завербувам командния състав…

Всичките ми братя са комунисти, и четиримата командири в РККА. Синът ми е 17-годишен, комсомолец. Майка ми и сестрите ми с дванайсет деца са в колхоза «Път към социализма» в Орловска област. Чичо ми е обесен през 1905 г. за въстанието във флота, баща ми е убит от кулаци. Самият аз съм московски работник. Участвах във войната в Китай. Раняван съм. Награден съм с орден «Ленин», три ордена «Червено знаме», орден «Трудово червено знаме»… Моля ви по-скоро да турите край на страданията и мъките ми.

Винаги ваш Ефремов, Михаил“[14]

Това писмо, както и хиляди други, остава без отговор. Наистина на Букщинович, Красовски и Ефремов им провървяло — останали живи, — но не благодарение на Ворошилов. Нито той, нито някой друг искал да спира и да задържа машината на репресиите. Ворошилов санкционира лаконично и безжалостно арести, наказания, разстрели. Ето текста на няколко от многото такива телеграми (1937 и 1938 г.):

„Хабаровск. Блюхер. На номер 88. На съд.

К. Ворошилов“

„Свердловск. Горбачов. На номер 39. Разрешавам ареста.

К. Ворошилов“

„Полярное. Командващия Северната полярна флотилия. На номер 212. На съд и да се накаже както трябва.

Ворошилов“

„Свердловск. Гайлит. Да се издири, арестува и най-строго осъди.

Ворошилов“

„Ленинград. Дибенко. Магер. На номер 16758. Разрешавам да се арестува и съди.

Ворошилов“

„Тбилиси. Куйбишев. Апсе. На номер 344. Да се осъди и разстреля.

Ворошилов“[15]

Както пише Гай Светоний в книгата си „За граматиците и риториците“, Гай Албуций от Новария се прославил с това, че защитавал до самозабрава несправедливо обвинените в убийство. Веднъж, защитавайки обвиняемия, той в присъствието на Пизон „така се разгорещил, че почнал да оплаква съдбата на Италия…“. Ворошилов ни най-малко не прилича на Албуций — той не само не защитава невинните, но и на практика е активен участник в масовите репресии.

През април и май изпраща на Сталин една след друга цяла серия записки с такова съдържание:

„Политбюро на ЦК на ВКП(б)

до др. Сталин

Моля да се изключат от състава на Военния съвет при Народния комисариат на отбраната на СССР:

Тухачевски М. Н.

Ейдеман Р. П.

Лонгва Р. В.

Ефимов Н. А.

Апога Е. Ф.

като изключени от редовете на РККА.

25 май 1937 г.

К. Ворошилов“[16]

Когато се подписва, Ворошилов зачертава думата „изключени“ и я заменя с думата „уволнени“, макар много добре да знае какво „уволнение“ им се готви на всички тях. В следващите дни той изпраща на Сталин също такива записки, но с други имена — Горбачов, Казански, Корк, Кутяков, Фелдман, Лапин, Якир, Уборевич, Германович, Сангурски, Ошлей и други… Народният комисар, изглежда, ни най-малко не се позамисля как така може целият военен съвет при народния комисар на отбраната на СССР да се окаже на практика „шпионски“, „фашистки“, „троцкистко-бухарински“… Главното е да не пречи, да се съгласява, „да поддържа линията на другаря Сталин“. Такъв е и третият от „тройката“, влизаща в най-близкото обкръжение на Сталин. Наистина, за разлика от другите, сянката на „вожда“ не го покрива напълно. Животът му, повече отколкото техният, е изложен на показ пред народа. Но това не се отразява ни най-малко на самостоятелността на мнението и постъпките му.

Съратниците се оказват от един дол дренки с „вожда“. Разбира се, всички те, особено Берия, носят отговорност за извращенията и престъпленията, извършени от Сталин. Но тази отговорност трябва да споделят и ония, които просто клатят одобрително глава, съгласяват се, гласуват, възхищават се от мъдрите му решения. Степента на вината им е различна. Историята ще отсъди кой колко е виновен. А. А. Андреев, А. А. Жданов, М. И. Калинин, А. И. Микоян, Г. А. Маленков, Н. С. Хрушчов, както и някои други високопоставени дейци от партийното и държавното ръководство фактически не правят дори опит да ограничат единовластието на диктатора.

Не засегнах цялото, а само най-близкото обкръжение на Сталин. За някои личности, които изпълняват волята на „вожда“, читателят ще научи от други глави. А сега за още един човек, чийто призрак често посещава Сталин.

[1] Наполеон. Избранные произведения. Т.1. М., 1941, с.20. ↑

[2] Ленин, В. И. Събр.съч. Т.44, с.379. ↑

[3] ЦПА ИМЛ, ф.17, оп.2, д.612. ↑

[4] XXII съезд КПСС. Стенографический отчет. Т.2, с.404. ↑

[5] ЦГАОР, ф.9401, оп.2. д.203, л.366. ↑

[6] ЦПА ИМЛ, ф.553, оп.1, д.2897. ↑

[7] Черчилль, У. Вторая мировая война. Т.1. Нью-Йорк, 1954, с.387-388. ↑

[8] ЦПА ИМЛ, ф.17, оп.2, д.612, л.32. ↑

[9] ЦПА ИМЛ, ф.17, оп.2, д.612, л.32. ↑

[10] Пак там, л.24-35. ↑

[11] Ленинский сборник. Т.XXXVII, с.138-139. ↑

[12] ЦПА ИМЛ, ф.17, оп.2, д.612, л.83. ↑

[13] XXII съезд КПСС. Т.2, с.403. ↑

[14] ЦГАСА, ф.33987, оп.3, д.1048, л.251-258. ↑

[15] Архив Генштаба, оп.165, стеллаж 17, полка 9, л.60, 63, 78. ↑

[16] ЦГАСА, ф.33987, оп.3, д.1045, л.176. ↑

ПРИЗРАКЪТ НА ТРОЦКИ

Разбира се, че призракът е Троцки. Сега Сталин го ненавижда повече, отколкото когато са работели заедно. Проклина минутата, в която се съгласява с предложението да бъде изгонен от страната. Не иска дори пред себе си да признае, че тогава се е страхувал от него. Но Сталин се страхува и сега, от призрака му. И понеже усеща, че по никакъв начин не може да реши „проблема“ с Лейба Давидович, както по-рано се обръщал мислено към Троцки, злобата още по-силно закипява в гърдите му. Веднъж не успява да се въздържи и почти публично признава това.

В разговора си с Емил Лудвиг, за когото вече стана дума, Сталин, когато говори за авторитетите, неочаквано заявява:

„Троцки също се ползваше с голям авторитет… И какво от това? Щом се отдалечи от работниците, те го забравиха.“

„Съвсем ли го забравиха?“ — не му повярвал Лудвиг.

„Е, спомнят си го понякога със злоба.“

„Всички ли със злоба?“

„Колкото до нашите работници, те си спомнят за Троцки със злоба, с раздразнение, с ненавист.“[1]

Сталин не е искрен: възможно е и много от работниците да си спомнят за Троцки с лошо, но най-вече той самият си спомня за него „със злоба, с раздразнение, с ненавист“. А си спомня за „единия от изтъкнатите вождове“ по силата на редица обстоятелства. Когато Сталин е изслушвал Молотов, Каганович, Хрушчов или Жданов, сигурно често му е идвало на ум: колко по-умен, колко над тези функционери е Троцки! С цяло стъпало! Изброявал е мислено другите си сътрудници и стъписано се е убеждавал, че нито по равнището на мисленето си, нито по организаторските си похвати, нито по ораторските си дарби, нито по майсторството си на публицисти са могли да се сравняват с Троцки. Та той е по-умен и по-талантлив и от него, от Сталин! И макар Сталин да отпъжда тази мисъл, не може понякога да не се съгласи с нея. „Как можах да изпусна такъв враг?!“ — пъшка и се тюхка Сталин. Веднъж пред най-близкото си обкръжение „вождът“ се изпуска да признае, че това е една от най-големите грешки в живота му.

Друга причина, която постоянно подклажда ненавистта му към Троцки, е (а това той не може да признае дори пред себе си), че в практиката си често пъти върви по пътища, сочени от изгонения враг. Генералният секретар помни, че когато се водела борбата около новата икономическа политика, Троцки заявил пред Политбюро: „Работническата класа може да се приближи до социализма само с много големи жертви, напрягайки всичките си сили, жертвайки кръв и нерви.“ Същата мисъл изказва и по-късно, през октомври 1922 г. на комсомолския конгрес. Поваленият съперник не спирал да повтаря, че без „работнически армии“, „милитаризиране на труда“ и „пълно самоограничаване“ революцията рискува да не се измъкне никога „от царството на необходимостта в царството на свободата“. Почти целият XV том от съчиненията на Троцки е посветен на „милитаризирането на труда“. В изказването си от 12 януари 1920 г. на заседание на комунистическата фракция към Общосъюзния централен съвет на професионалните съюзи Троцки призовава на особено важните обекти да се изпращат „ударни батальони, за да повишат производителността с личния си пример и с репресии“. Необходими били „принудителни мерки, необходимо е да се въведе военно положение в… ударните области… Нужно е да се прилага там трудова повинност с военни методи“[2]. В тези умозаключения е поместена класическата азбука на казармения комунизъм, един от певците на който в началото на 20-те години е Троцки. От тези идеи той никога няма да се отрече напълно.

На Сталин винаги му импонира идеята така да нареди нещата, че хората да бъдат готови доброволно „да жертват кръв и нерви“. В изгнание (от Принцовите острови, от Франция и от Норвегия) Троцки неведнъж пише за „епигонството“ на Сталин, имайки предвид, изглежда, не само склонността му към компилация, а и заимстването от социалната методология.

Но главното, поради което Сталин непрекъснато се плаши от призрака на Троцки, е друго: Троцки създава своя политическа организация — IV интернационал — и винаги щом има възможност, поставя на един кантар него и Хитлер. Това било непоносимо. Вечният призрак отмъщава за поражението си толкова болезнено, колкото и самият Сталин не може да измисли. Често му се струва, че борбата, която уж била завършила през нощта на 10 февруари 1929 г., когато параходът „Илич“ напуска незабелязано Одеското пристанище с Троцки на борда, в действителност едва-що започва.

Двамата „изтъкнати вождове“, разделени от много граници, водят неравна борба всеки по свой начин. Единият, „извисилият се вожд“, който е постигнал рядко виждано единовластие и пред когото избледняват не един и два абсолютистки режима, се мъчи да посее в партията и народа трайна ненавист към Троцки като предател и маша на фашистите. Другият, „поваленият вожд“, не жали красноречието си да доказва, че Сталин и Хитлер „са една стока“. Намирайки се в изгнание, поддържан от групички съидейници в редица страни, Троцки умее да влияе на общественото мнение. Изказванията му, устни и печатни, са както и преди доста ефектни. Както и по-рано, главна мишена е Сталин, когото титулува с епитета „гробокопач на революцията“. Троцки знае много неща. В годините на революцията и гражданската война бъдещият изгнаник е по-близо до Ленин, отколкото Сталин. Ленин много пъти взима Троцки под своя защита, цени организаторския и пропагандаторския му талант. Сталин помни, че в онова време, когато отношенията им са все още търпими, се е отнасял, общо взето, с одобрение към някои левичарски идеи на Троцки — настъпление към Варшава, за да се ускори революционният пожар в Европа, и организиране на поход в Азия. По онова време Троцки твърди, че Азия е по-революционна от Европа. Че ако в Южен Урал се създаде революционна база, походът към Азия с цел да се ускори революцията, щял да бъде реален. Тогава революциите в Китай и Индия непременно ще победят. Сталин не възразява. По много въпроси Троцки има изопачени, левичарски разбирания, отплесва се наляво — опитва се да пришпорва времето, мисли вече не с мащабите на Русия, а мечтае за световна революция. В известен смисъл е „романтикът“ на световната революция — много от своите дългосрочни планове през 20-те години свързва именно с нея. Но Сталин разбира, че да говори публично за тези „грехове“ на Троцки е все едно да хвърля сянка върху себе си — та нали днес той е „наследникът“ на революционните дела на Октомври!

Особено болезнено го нараняват и тревожат думите на Троцки, че говори не само от свое име, но и от името на безгласните свои привърженици, от името на всички замлъкнали опозиционери в СССР. Когато чете изписаните от чужбина книги на Троцки „Сталиновата фалшификаторска школа“, „Открито писмо до членовете на болшевишката партия“ или „Сталиновият термидор“, „вождът“ почти губи присъствие на духа. Какъв слепец е бил! Излиза, че преценката, която е дал на Троцки през ноември 1924 г. не е била вярна! А тогава, изказвайки се пред комунистическата фракция към Общосъюзния централен съвет на професионалните съюзи, взе, че обрисува Троцки като човек, който действа добре при подем на революционното дело и се обърква, „глътва си езика“ при поражение![3] Но нали Троцки претърпя, както на всички се струваше, пълно поражение! Той обаче не се е предал, бори се! Отново и отново Сталин се измъчва от мислите за грешката, която допусна: защо изгони Троцки отвъд? Сега ще трябва да плаща за тази своя лекомислена постъпка. Слугите на Троцки сигурно готвят заговор, организират диверсии, шпионират, скалъпват подмолни организации, а ние вече от няколко години нищо не правим!

В доклада си на февруарско-мартенския пленум на ЦК през 1937 г. „За недостатъците в партийната работа и мерките за ликвидиране на троцкистките и другите двуличници“ Сталин, верен на себе си, групира въпросите около една „главна брънка“. Този път „главна брънка“ става главата „Съвременният троцкизъм“. Както винаги, Сталин поставя пред слушателите като пред първолаци въпроса: какво е това троцкизъм? И отговаря: „Съвременният троцкизъм е дивашка банда от вредители. Само допреди 7–8 години това беше едно погрешно антиленинско политическо течение. Сега обаче той е банда фашистки вредители.“ И по-нататък: „Каменев и Зиновиев отричаха, че имат политическа платформа. Те лъжеха. А на процеса през 1937 г. Пятаков, Радек и Соколников не отричаха наличието на такава платформа. Реставрация на капитализма, териториално разчленяване на Съветския съюз (Украйна — на германците, Приморие — на японците); в случай че враговете ни нападнат — вредителство, терор. Това е цялата платформа на троцкизма…“[4] Така Сталин завързва всичките си повалени и потенциални врагове с троцкистко въже.

Изминали са десетилетия и нашият възглед за Троцки несъмнено трябва да бъде уточнен. Вече имах възможност да спомена за неговите интелектуални и нравствени качества — твърде противоречиви и сложни. Той е имал една неизлечима слабост — този демон за Сталин вярва, убеден е, че е гениален, и почти не го скрива. Оттук идват и прекомерните му амбиции.

Не съм сигурен, но може би са прави ония, които смятаха и смятат, че ако Троцки беше надделял, нашият народ щеше да се сблъска с диктатура с не по-малко силни цезарски черти. Заедно с това обаче, като се вземат предвид високото равнище на култура и интелектът на Троцки, може да се твърди, че надали е щял да бъде способен на престъпления, каквито е вършел Сталин.

Независимо от това истината трябва да бъде над всичко: в годините на революцията и гражданската война втори по значение лидер в партията след Ленин е Троцки. Спомняме си оценките на Ленин за този „изтъкнат вожд“. Никой не може да каже какъв е щял да бъде по-късно Троцки, ако Ленин не бе умрял толкова рано. Разбира се, сега правя твърде много предположения само защото се възползвам от обстоятелството, че изследователят има право на хипотеза. Но едно мога да кажа категорично: в годините на активната му дейност в партията (1917–1924 г.), а навярно и по-късно, Троцки не е враг на революцията и на социализма. Той е последователен враг на Сталин. Съвсем не искам да си затварям очите пред ония антисъветски пасажи, към които прибягва понякога в края на своя трагичен живот. В това безизходно положение, идейно и политическо, го отвежда логиката на борбата му със Сталин.

Възможно е антисъветските нападки на Троцки след депортирането му да са нанесли известна вреда на общото ни дело. Но не можем да не му отдадем заслуженото — не прекланя глава както мнозина други пред диктатурата на Сталин. Той е един от първите, които предвиждат, че Сталин готви „термидор“, и за съжаление се оказа прав по много въпроси.

Има още едно обективно обстоятелство, което ми позволява да твърдя, че поне през Октомври и първата половина на 20-те години Троцки върви с революцията. Отнася се с уважение към Ленин до края на дните си. Ето какво пише Луначарски: „Троцки е хаплив и властен. Само в отношенията си с Ленин след обединяването им проявяваше трогателно и нежно почтително отношение, със скромност, характерна за един действително голям човек. Троцки признаваше превъзходството на Ленин.“[5] Но… Аз вече неведнъж подчертавах: изглежда, Троцки е обичал повече себе си в революцията, отколкото самата революция. Източниците на неговата трагедия не са толкова в борбата му със сталинизма, колкото в борбата му със Сталин, в борбата му за власт. Вечната горчилка от несбъдналото се извисяване до върха на пирамидата на властта изтиква у Троцки на преден план личните интереси. Не е чудно тези мои размисли да предизвикват „справедлив“ гняв у някои хора. Мисля, че времето ще отсъди кой е прав.

Каква е била през 30-те години реалната опасност, идваща от Троцки? Имал ли е някакво влияние върху политическите и обществените процеси в Съветския съюз? Много е важно да бъдат изяснени тези въпроси, защото „троцкистката опасност“ ще послужи като претекст за последвалата страшна трагедия на партията и народа.

Докато Сталин заздравява единовластието си, Троцки скита по света. Принцовите острови в Мраморно море, Франция, Норвегия и накрая Мексико — това е пътят, извървян от депортирания лидер на опозиционерите. Отначало Троцки се надява, че ще се върне скоро в Съюза, вярва, че Сталин няма дълго да се задържи. Струва му се, че интелектуалните недоимъци, липсата на култура, грубиянщината и хитростта на Сталин са толкова очевидни, че просто от само себе си трябва да генерират опозиция след опозиция, да раждат все нови и нови противници на генералния секретар. И този път, както много пъти дотогава, Троцки се излъгва. „Отхвърленият гений“ вярва, че поради голямата си популярност и репутацията си ще концентрира около себе си всички сили, настроени враждебно спрямо Сталин. Бродейки сред кафявите валчести камъни на Бююкада, микроскопично островче, зареяно из Мраморно море, Троцки разсъждава върху странностите на човешката съдба. Някога, в далечното минало, този остров е бил място, където изпращали на заточение византийски големци. Сега тук се е озовал, казвал си изгнаникът, един от „архитектите на руската революция“. Тези думи от дневника на Троцки, написани в самотната островна вила, са още едно доказателство за изключително високото самомнение на главния Сталинов опонент.

Отначало буржоазната преса се отнася подозрително към изгонването на Троцки. Известно време по страниците на вестниците се шири версията, че уж Сталин е изпратил умишлено един от бившите вождове на руската революция, за да съдейства на подема на работническото движение в капиталистическите страни. В Германия и Англия буржоазните вестници дори се впускат в „подробностите“ на този „дяволски“ план на Сталин, който не се отказва от надеждите си за разпалване на световна революция. За Троцки пишат като за „революционна адска машина“ и затова буржоазните правителства се въздържат да предоставят политическо убежище на изгнаника. Но в политическия западен свят усещат постепенно, че макар да продължава по инерция да ругае на висок глас фашизма, буржоазното филистерство и грабителската империалистическа политика, Троцки насочва вектора на злобата си преди всичко към Сталин, към неговия режим, волно или неволно и към доскорошната си родина. Въпреки това той никога не е бил „шпионин“, „терорист“, „фашистки агент“. Всички тия епитети са измислица на Сталин, на когото е бил нужен жупел, за да оправдае собствените си престъпления.

С помощта на свои последователи, които пристигат на Принцовите острови, за да му се „поклонят“, изпадналият в немилост вожд установява широки контакти с множество малки групи, настроени опозиционно спрямо Коминтерна, Сталиновия режим и самия Сталин. С тяхна помощ Троцки скоро урежда издаването на скромното по размер списание „Бюлетин на опозицията“, отпечатвано на няколко езика. Понякога, особено до 1935 г. той успявал да прехвърли малък брой екземпляри от „Бюлетина“ в Съветския съюз. Опитвал се да установи връзки с някогашните свои съратници и съмишленици в Съветския съюз. За това съобщава и авторът на биографията му И. Дойчер. В трети том той пише, че чрез немския кореспондент в Москва Соболевичикус Троцки получавал важна информация от Русия, справочни материали и статистически данни; които използвал за своите статии и книги. През ръцете на Соболевичикус и на брат му минавала значителна част от кореспонденцията на Троцки с привържениците му в Съветския съюз, предават се шифри, написани със специално мастило писма, адреси на пощенски кутии и т.н. И макар тези връзки на Троцки да са много слаби, все пак до 1935 г. той има възможност да получава някаква информация от Съветския съюз и да изпраща там писма по нелегални канали.

Троцки изнася около трийсет сандъка свои архиви и книги. По-късно Сталин приписва това „късогледство“ на „органите“, на които било възложено депортирането. Четирите дълги години, прекарани на Принцовите острови, за него са време на очакване, на избор и на определяне на по-нататъшните пътища за борба. Постепенно гасне вярата му, че ще го извикат в Москва; все по-ясно съзнава, че единственият начин да остане „на сцената“ е да продължи борбата си със Сталин, па макар и да не са му все още ясни пътищата и методите на тази борба. Просто не иска докрай да повярва, че третата му емиграция ще стане последна и никога вече няма да стъпи на родна земя.

Седнал вечер в служещата му и за кабинет стаичка с прозорци към морето. Троцки преглежда, прелиства под рева на вълните томовете свои съчинения. От всичките му книги (той сам е разбирал това) най-хубава е „История на руската революция“, написана след скарването му със Сталин. Но книгата има една главна слабост — разголения, неприкрития егоцентризъм на Троцки. Прелиствайки страниците, той сигурно сам се е учудвал колко нещо е написал за толкова късо време. Ето го VIII том от съчиненията му: „Политически силуети“. За кого ли не споменава вътре (ще добавя, пишел е интересно): за Адлер. Кауцки. Бебел. Жорес, Плеханов, Мартов, Раковски, Коларов, Либкнехт, Люксембург, Вите, Азеф, Николай II, Сухомлинов, Милюков, Пирогов, Херцен, Струве, Свердлов, Литкенс, Ногин, Мясников. Склянски, Фрунзе и много, много други… За Ленин няма специален очерк, но когато пише за другите, често отваря дума и за него.[6] А ето и цял том, посветен главно на Бресткия мир. Очите му пробягват по редовете: „Партийният конгрес, върховната институция на партията, отхвърли по косвен път политиката, която заедно с други водех… и аз освобождавам себе си от каквито и да е отговорни постове, които ми възлагаше досега нашата партия…“[7] Колко отдавна е било това — на VII конгрес на партията!

С мислите си Троцки отново се пренася в ония вече отдавнашни години. Шумолят страниците… За Сталин по тях няма място. Може пък да има нещо косвено за него в тома, посветен на културата? Отваря на случайна страница — „Бюрократизмът и подмазвачеството“. Чете с любопитство написаните от него преди няколко години редове: „Всичко, което е насочено против интересите на революционната диктатура, трябва да бъде безпощадно изхвърлено. Но това не означава, че у нас не трябва да има наша демокрация, пролетарска, пълнокръвна, клокочеща. Длъжни сме да я създадем. Социалистическото строителство е възможно само в условия, при които израства истинската, революционната демокрация на трудещите се маси… Където има бюрократизъм, там той неизбежно ражда от утробата си подмазвачество… Главният подмазвачески принцип е: да се угажда. На кого? На Господаря…“[8] Троцки въздъхва и въпреки цялата си самовлюбеност казва: от всичкото това нищо не е актуално сега… Сталин си има други грижи, други подбуди, други неща са по-важни за него. А на изгнаника му остава само борбата — борбата със Сталин… Но едва ли със системата, преди всичко с личността… Морето шумно въздъхва, може би в знак на съгласие…

Дойчер, който след смъртта на Троцки получава достъп до неговите държани в тайна лични архиви, пише, че още преди да бъде окончателно отстранен и изгонен, Троцки заедно със Зиновиев и дори с Шляпников прави опит да организира незначителни групировки от свои привърженици в някои комунистически и работнически партии в други страни. Във Франция техни предводители са Алфред Росмер, Борис Суварин, Пиер Монот; в Германия — Аркадий Маслов и Рут Фишер (преди това съратници на Зиновиев); на Троцки симпатизира Андрес Нин е Испания, който възглавява малка групичка; в Белгия Ван Оверщатен и Лесойл, изгонени от комунистическата партия, също го поддържат. Нищожни групички от троцкисти изникват в Шанхай, Рим, Стокхолм и редица други градове и столици. Троцки се надява от тези отломки да създаде ново движение с антисталинска насока.

Но той не разполага със сериозна социална база, нито със сериозна програма. Защото как би могъл само антисталинизмът да стане привлекателна платформа за една широка международна организация? И отново започва да предъвква мотивите и вариантите на неговата „перманентна революция“, доказвайки, че „доктрината за социализъм в една страна е националсоциалистическо извращение на марксизма“. Постоянен елемент в неговата „програма“ си остава силният антисталинизъм.

За комунистите от много страни постиженията на Съветския съюз и в развитието на икономиката, и в областта на културата и образованието са свързани с името на Сталин. На Запад още не познават характера му, още не са започнали шумните политически процеси в Москва, още не са намерени ония багри, с които може да бъде нарисуван истинският портрет на Сталин. Опитът на Троцки да предизвика отвън политически натиск върху Съветския съюз, върху Сталин е обречен предварително на провал. Още по-малки шансове има Троцки да „вдигне“ предишните си привърженици в СССР против Сталин. Но със статиите си, с бюлетините, речите и интервютата волно или неволно провокира, създава впечатление, че опозицията се разраства, че броят на съмишлениците му се увеличава, че „се извършва консолидиране на антисталинските сили“. За съжаление, това не съответства на действителността. Но крайно подозрителният и мнителен Сталин приема за верни много от тези кресливи изявления. Възможно е някои от тях да са изиграли трагична роля с въздействието си върху генералния секретар.

Сталин бълва змии и гущери от злоба, но нищо не може да направи. Много от писанията на Троцки още със самото си заглавие откриват огън по него — „Сталинската фалшификаторска школа“, „Престъпленията на Сталин“, „Към политическата биография на Сталин“. Последният му труд красноречиво се нарича „Сталин“. Смъртта обаче попречва на Троцки да го довърши. Съчиненията му се издават в десетки страни. Образът на Сталин се формира в световното обществено мнение — и това е така — не от книгите на Фойхтвангер или на Барбюс, а преди всичко от писанията на Троцки. От страниците на книгите му се надига мрачен азиатски деспот — коварен, жесток, фанатичен, ограничен и отмъстителен. Изгнаникът не жали черните багри. Само мисълта за Троцки кара Сталин да настръхва от жестока непримиримост. Във всеки троцкист той вижда частица от Троцки и повелява „да няма пощада към него“.

Когато през 1936 г. е в Норвегия, Троцки пише книгата „Предадената революция“. В нея човекът, на когото нито една страна не иска да издаде виза, се обръща фактически към комунистите, към предишните си съотечественици с призив да извършат държавен преврат. Нарича го обаче „политическа революция“, която именно трябва, длъжни са да извършат неговите привърженици, участници в бившите разгромени опозиционни групи, бивши меншевики, есери и преминали от други партии. Сляпата му ненавист към Сталин, безизходността и безперспективността на собственото му положение го лишават от възможност да оценява трезво политическата ситуация в Съветския съюз. Впрочем аз вече отбелязах, че Троцки никога не е бил силен политик.

„Предадената революция“ по негово мнение не свидетелства само за онова, „което е било“ и „как е станало“, но и съдържа дългосрочните му прогнози за общественото развитие в Съветския съюз. Троцки се оказва не чак толкова прозорлив футуролог, и то защото увереността му в „политическата революция“ против Сталин се основава само на страстното му желание „вождът“ да претърпи поражение. В прогнозата му е изказана и мисълта, че ако Германия нападне Съветския съюз, Сталин едва ли ще успее да избегне поражението. Трудно е категорично да се каже наистина ли е желаел това Троцки, или личната му омраза и тук е изкривила виждането му за положението в света.

Сталин прочита през нощта на един дъх превода на „Предадената революция“. Обръщайки страница след страница, кипи от жлъчна злоба. У него отдавна зреят двата „пункта“ на едно изпипано докрай решение. Именно изпипано. Сталин рядко прибягва до мерки, които не обмисля както трябва. Сега вече решението е узряло. Първо, Троцки трябва на всяка цена да бъде отстранен от политическата сцена, макар да е разбирал, че при убийството на заклетия му враг всякаква маскировка ще бъде безполезна. Всички ще разберат кой го е инспирирал и организирал. Второ, сега вече няма никакво съмнение, че е необходимо решително и окончателно да се ликвидират всички, които могат да бъдат потенциални врагове на диктатурата му вътре в страната. Възможно е и самият той да не е предполагал колко далече ще го заведе това негово решение.

„Предадената революция“, набавена за Сталин в началото на 1937 г., е една от последните капки, препълнили чашата на омразата му към всички „недоизтребени“, и разпалва копненията му да си отмъсти за преживените в миналото моменти на дълбока неувереност, почти на унижение пред „интелигентите“, „съратниците“ и „опонентите“. Може да се каже, че тази книга изиграва фатална роля.

Сталин чувства, че скоро ще удари неговият час, когато ще сложи край на всякакво бавене и двоумение. Още повече че Ежов непрекъснато докладва за „активизиране на бившите опозиционери“. Тия дни народният комисар, който мирише отдалече на алкохол, донася лист със „схема на връзките“ на Троцки с единомишлениците му в Съветския съюз. Като се запознава с труда на Ежовото ведомство, „вождът“ отпраща сухо народния комисар, без да му подаде ръка.

Сталин си спомня и полузабравеното дело на Блюмкин. Да, именно на есера Блюмкин, който уби германския посланик Мирбах, за да провали Бресткия мир. Той беше осъден на разстрел, но Троцки се намеси и смъртното наказание беше заменено с „изкупление в боевете за защита на революцията“. Блюмкин служи доста дълго в щаба на Троцки, сближава се с него, а после преминава на работа в органите на ГПУ. През лятото на 1929 г. на път от Индия през Константинопол бил се срещнал с Троцки на Принцовите острови. И. Дойчер пише, че след дългите разговори „изгнаникът“ написал послание до съратниците си в Москва и посъветвал Блюмкин как да се бори със Сталин. Когато Блюмкин се завръща в Съветския съюз, бързо го арестуват — или е бил следен в Турция, когато се качва на парахода, за да отиде до Принцовите острови, или е разказал непредпазливо на някого в Москва за срещата си с Троцки. А най-вероятно е да е станало така, както разказва И. А. Сац, секретарят на Луначарски. Блюмкин занесъл на Радек писмо от Троцки и му предал някои неща устно, както му било заръчано. Когато Блюмкин си отишъл, Радек, без да разпечатва писмото, се обажда по телефона на Ягода и му разказва за визитата, а Ягода — на Сталин. „Посредникът“ веднага е арестуван. Радек получава краткосрочна индулгенция. След бърза съдебна процедура Блюмкин е разстрелян. Съдбата не пожелава да се усмихне за втори път на осъдения на смърт.

Сталин си спомня за Блюмкин не без причина. Ами ако такива блюмкиновци, инструктирани от Троцки, се навъртат тук нейде около него? Та нали Мирбах беше убит… Колко са? Кои са? Знае ли някой размера на реалната опасност? Докъде е разпрострял пипалцата си Троцки? Съмнения, опасения, злоба, страх, раздразнение, дива ненавист към Троцки изпълват Сталин. Макар смъртта на Блюмкин да сплашва мнозина троцкисти, кой може да му гарантира, че страхът е сломил волята за борба у всички негови поддръжници?

И тук личните слабости на Сталин, неговите лоши черти, а той ги има в излишък, отново, за кой ли път, изиграват зловеща роля. В редица свои изказвания Сталин провъзгласява, че троцкизмът е главната враждебна платформа, обединяваща в блок всички врагове на съветската държава. Призракът на Троцки — човека, който не иска да преклони глава пред Сталин — нараства до хипертрофираните размери на държавна опасност. Във всеки провал, неуспех, неблагополучие, катастрофа Сталин вижда „ръката на Троцки“. На политическите процеси през 1937 и 1938 г. една от главните линии на обвинението е поддържането на тезата, че подсъдимите са имали преки „връзки“ с Троцки и са получавали от него „директиви“ и „указания“, дори че са се срещали с него в Берлин, в Осло или някъде другаде. В докладите на февруарско-мартенския и на другите пленуми на ЦК (през 1937 г. те са четири) най-често се чуват думите „Троцки“, „троцкизъм“, „троцкистки шпиони и убийци“ и така нататък. Няма никакво значение какъв въпрос е обсъждан, сянката на троцкизма витае в залата.[9] За Сталин Троцки е олицетворение на универсалното зло.

В действителност обаче не е така. Дори във времето на най-голямото си влияние, в средата на 20-те години, в партията троцкизмът има малко последователи. След изгонването на Троцки само неколцина негови привърженици му остават верни. Но те са единици. Може би няколко десетки. Нека и стотина да са. Едни са разбрали, че Троцки отдавна вече не се бори за идеалите на социализма, а води лична борба, намирисваща донейде на антисъветизъм. Други са се оттеглили от активна политическа дейност, осъждайки троцкизма. Ония, на които Сталин „простил“ и на които разрешил да се завърнат в Москва (Раковски, Преображенски, Муралов, Сосновски, Смирнов, Богуславски, Радек и други), заемат третостепенни постове. Сталин разрешава на бившите опозиционери троцкисти да се занимават с икономика и просвета, но нито един не връща на значителен политически пост. Повечето се разкайват публично в печата. Никой от тях не представлява някаква заплаха за строя, за вътрешната стабилност на обществото.

Естествено, Сталин разбира, че като ги принуждава да се откажат от „левия курс“, да осъдят „перманентната революция“ и да приемат ленинизма в неговата интерпретация, идейно ги „кастрира“. „Вождът“ разбира също, че дълбоко в душата си тези хора продължават да не са съгласни с политиката му. А както той виждал нещата, това е крайно опасно за него, защото в характера му още от млади години се загнездват прикритостта и неискреността. И смята, че тези недостатъци са развити и у другите в същата степен. Но всичко това е само от областта на предположенията. Съзнанието е последното убежище за човека, където той може да бъде и до края на дните си независим. Но другомислието не е непременно политическа опасност.

С други думи, троцкизмът не е сериозна, нещо повече, дори малко от малко сериозна опасност. След 1935 г. Троцки фактически загубва всякаква връзка със Съветския съюз (това личи от публикациите и писмата му от онова време). Главни източници за него са вестниците и радиото. Прецеждайки, „изсмуквайки“ нужната му информация, Троцки продължава да се смята за човека, който може да влияе върху социалните, политическите и идеологическите процеси в Съветския съюз. Сталин си налага да повярва в това. На него му е нужен повод, за да свърши „веднъж завинаги“ с всички, които не споделят възгледите му. Или които може потенциално, в бъдеще, да постъпят враждебно спрямо него. Та как така ще допусне да се сбъднат пророчествата на Троцки, за които само като си спомни, му прилошава! Особено след последното книжле на „изгнаника“, „надраскано“ набърже два-три месеца след януарския (1937 г.) политически процес в Москва срещу Пятаков, Радек, Соколников, Серебряков и неколцина още. Само заглавието му — „Престъпленията на Сталин“ — може да накара всекиго да излезе от кожата си.

Като твърди, че Съветският съюз едва ли ще издържи на един сблъсък с капиталистическите страни, Троцки смята заедно с това за безнадеждни в перспектива и позициите на Сталин. Думите му се забиват в съзнанието на „вожда“ като зловещо предзнаменование: „Утре Сталин може да стане бреме за управляващата прослойка… Сталин стои на края на своята трагична мисия. Колкото по-силно проличи, че не се нуждае повече от никого, толкова по-скоро ще дойде часът, когато никой няма да има нужда от него. При това Сталин едва ли ще чуе думи на благодарност за сторения труд. Сталин ще слезе от сцената, натоварен с всички престъпления, които е извършил.“[10] Както знаем, Троцки се излъгва в прогнозите си, но това пришпорва Сталин. Мъчейки се да ликвидира отломките от някогашните опозиционни групи, той иска да нанесе по този начин смъртоносен удар и на Троцки, да му отнеме и най-малката надежда за осъществяване на пророчествата му.

Когато чете Троцки, Сталин съзира не само политическите, подстрекателските призиви на изгнаника. Троцки непрекъснато повтаря, че Сталин случайно достига Олимп по стълбата на властта, това е лоша шега на историята. Тъкмо тия думи най-много нараняват „вожда“. В „История на руската революция“ Сталин прочита: „От колосалното значение, което придоби пристигането на Ленин (през април 1917 г. в Петроград — б.а.), трябва да направим само извода, че вождовете не се създават случайно, че те се подбират постепенно и се подготвят с десетилетия, че не бива да бъдат заменяни по каприз и че механичното им отстраняване от борбата нанася на партията огромна рана и в много случаи може да я парализира за продължителен период.“ Троцки не скрива, че „отстраняването“, смъртта на всепризнатия вожд Ленин, издига не Сталин, а именно него, Троцки, в ролята на лидер: „Сега никой освен мене не ще може да изпълни мисията — да се въоръжи, новото поколение с революционен метод…“[11]

Около човека с „тогата“ на вожд непрекъснато се мярка призрак. Макар призракът за момента да е жив човек и да се намира далече от Москва, за Сталин той става олицетворение на „перманентното“ зло. А може би, мислейки за призрака, да си е спомнял нещо от началото на века — партийния конгрес в Лондон? Тогава за пръв път вижда Троцки — къдрави коси, енергични движения, пенсне, красива реч, театрални жестове. Привлича вниманието на всички. На няколко пъти спира погледа си върху начумерения кавказец, който още носи името Джугашвили. Тогава премиерът е Троцки, а Сталин — неговият мълчалив призрак. Можел ли е да си представи младият Лейба, че този загадъчен представител на бойната дружина от Кавказ ще стане негов спътник и враг до края на живота му, който ще настъпи за радост на Сталин на 21 август 1940 година?

[1] Сталин, И. В. Соч. Т.13, с.111. ↑

[2] Троцкий. Л. Д. Соч. Т.XV. Хозяйственное строительство Советской республики. М.-Л., 1927, с.41-51. ↑

[3] Сталин, И. В. Соч. Т.6, с.331. ↑

[4] ЦПА ИМЛ, ф.17, оп.2, д.612. ↑

[5] Луначарский, А. В. Революционные силуэты, с.26. ↑

[6] Троцкий, Л. Д. Соч. Т.VIII. Политические силуэты. М.-Л., 1926. ↑

[7] Пак там, т.XVII. Советская республика и капиталистический мир. Ч. I. М.-Л., 1926, с.144. ↑

[8] Троцкий, Л. Д. Соч. Т.XXI. Культура переходного периода. М.-Л., 1926, с.93-94. ↑

[9] ЦПА ИМЛ, ф.17, оп.2, д.612, д.577, л.633. ↑

[10] Trozki, L. Stalins Verbrechen. Zürich, 1937, S. 366–367. ↑

[11] Trotsky, L. History of the Russian Revolution. Berlin, 1933, Vol.1, p.342. ↑

ПОПУЛЯРНОСТТА НА ТРИУМФАТОРА

Историята е пълна с примери за обожествяване на отделни личности. В проучванията на съветския историк С. Утченко за Юлий Цезар се привеждат следните подробности около прославянето му: „Сенатът провъзгласява петдесетдневен молебен в чест на победата. Сенатът разрешава на Цезар да се появява на всички игри с одеждата на триумфатор и с лавров венец, а също и да носи високи червени ботуши, каквито според преданието са носели някога царете на албаните. Сенатът и народът постановяват за Цезар да бъде построен дом на Палатинския хълм на държавна сметка и дните на победите му да бъдат обявени за празнични дни. По време на игрите и процесиите била носена на разкошна носилка статуята му, изваяна от слонова кост; статуи на Цезар се поставят също на Квириналския хълм и сред изображенията на царете на Капитолийския хълм. Това са вече такива почести, каквито по думите на Светоний прекрачват човешките граници…“[1]

През 30-те години славословията за Сталин не са достигнали още „човешките граници“. Макар че дори на изложбата на картини от Рембранд, както пише в книжката си Фойхтвангер, се пъчи „колосален грозноват бюст на Сталин“. Но трябва да имаме предвид, че тогава Сталин наистина е популярен сред народа. Днес това звучи странно, дори кощунствено, когато става дума за човек, в чиято „лична сметка“ фигурират толкова много престъпления против собствения му народ. Но тогава хората, поне голямото мнозинство, са преценявали Сталин и положението в държавата по външните прояви, често пъти без да имат нито възможността, нито желанието да вникват в същността на онова, което става. Било е време, когато по всякакъв начин се е насаждало единомислието, еднообразието. Още от детската градина децата са приучвани да скандират благопожелателни възгласи в чест на „великия вожд“. Било е време, когато никой не е можел да си позволи да не „обича“ Сталин. Заедно с изясняването на истината за всички извращения на култовщината, за престъпленията на Сталин и на обкръжението му, за механизма на действие на цялата бюрократична машина все по-настойчиво се натрапва мисълта, защо все пак Сталин е бил популярен в ония години. Защо и сега мнозина се отнасят с благоговение към изживелия времето си кумир? Какви са „тайните“ за неговата популярност сред народа?

Мисля, че този феномен може да се обясни с цял комплекс от причини. Ето една от тях: въпреки огромната морална разруха и неизброимите човешки жертви обществото като цяло не деградира и бележи значителни успехи в икономическата, социалната и културната сфера. Мисля също, че при друг лидер, при ръководител с ленински светоглед, тези успехи щяха да бъдат, разбира се, по-големи. И все пак извращенията на култовщината не спират напълно общественото развитие.

В промишлеността е извършен голям скок от дълбока изостаналост до индустриално развита държава. Преживелият империалистическата война, гражданската война и разрухата народ не може да не предизвиква удивление с огромния си потенциал от енергия, с творческите си възможности, създадени от Октомврийската революция. Разбира се, и тук дават своето отражение грешките и крайностите, свързани с насаждането на култовския вождизъм. Но независимо от това в националното, в народното съзнание упорито пулсира гордата мисъл: „Ние можем много! Да изпълним петилетката за четири години!“ Като че ли в потвърждение на Сталиновите думи „Животът ни стана по-добър, животът ни стана по-весел!“ в края на 30-те години се появяват стотици нови заводи, фабрики, пътища, градове, дворци на културата, почивни домове, болници, училища, лаборатории, преобразява се панорамата на страната.

Значително по-тежко е положението в селското стопанство, където са допуснати особено големи грешки при определянето на пътищата и метода на кооперирането. Подсилени от престъпните действия при разкулачването, тези грешки оформят за десетилетия наред нерадостната картина в аграрния сектор. Докато преди да започне колективизацията в страната е имало 25 милиона дребни еднолични селски стопанства (35% бедняшки, 60% средняшки и 5% кулашки), в средата на 30-те години над 90% от селските домакинства влизат в състава на колективните стопанства. Но това не предизвиква решителен прираст на селскостопанската продукция.

Големите стратегически грешки, свързани с насилието като основен инструмент на колективизацията, не само пораждат продължително социално напрежение в обществото, но и си „отмъщават“ исторически за хроничното изоставане на стопанската дейност в тази сфера. Колкото и да говори Сталин за големи успехи в колхозното строителство, за „решаващи постижения“ и дума не може да става. В колхозите навлиза техника, навлизат специалисти, образование, култура, но се оказва, че никак не е лесно разрушените вековни структури да бъдат заменени с нови.

По-голямо впечатление правят постиженията в областта на народното образование.

Всеобщото ограмотяване на населението се превръща в голямо народно постижение. Печатът, радиото и киното повлияват активно върху милионите, отдали всичките си сили за изграждането на социалистическото общество.

Хората вярват, че това е само началото, че утре и вдругиден ще се открият нови хоризонти за подобряване на условията за труд и социално осигуряване. След премахването на купоните в магазините започват да се появяват в по-голямо количество не само промишлени, но и продоволствени стоки. И макар че според днешните представи се е живеело трудно, в теснотия, без охолство, общата атмосфера в обществото е била оптимистична. Печатът и радиото упорито внушават, че всички сегашни и особено бъдещите успехи са свързани преди всичко с „мъдрото ръководство на вожда“. Всеки ден още от детските години на хората се втълпява, че „Сталин мисли за всекиго“, „ако не беше Сталин, нямаше да станем индустриална държава, нямаше да имаме покрив над главата си и гарантирано парче хляб“. Историята не може да бъде спряна и затова въпреки грешките, злините и престъпленията на Сталин и на неговото обкръжение народът строи, твори, крачи смело напред. Най-парадоксалното и драматичното е това, че в дните, когато хиляди и хиляди невинни честни синове и дъщери на отечеството гинат в Сталиновата кланица, ония, които тази горчива чаша отминава, смайват страната, а често и света.

Почти в същите юнски дни на 1937 г., когато М. Н. Тухачевски и група други военачалници попадат под ударите на действащия по бързата процедура несправедлив съд, „Правда“ съобщава, че един героичен екипаж в състав В. Чкалов, Г. Байдуков и А. Беляков извършва с наш, роден самолет АНТ-25 първия в света полет без кацане по маршрут Москва-Северен полюс-Северна Америка. Това е триумф на съветската техника, на трудовите хора в Съветския съюз. През март 1937 г. „Правда“ пише, че Алексей Стаханов е постигнал нов трудов рекорд. За 6 часа в шахта „Централна“, носеща името на Сталин, изкопал 321 тона въглища. Това се равнява на 23 норми на един миньор в този участък! За една смяна Стаханов надминал с 83 тона денонощната норма на целия участък.[2] Но и този рекорд е свързан задължително с името на Сталин. В книгата си „Разказ за моя живот“, излязла наскоро след постигането на рекорда, Стаханов пише: „Когато си припомням всичко, когато всичките ми мисли се събират ведно, иска ми се всеки път да изрека едни и същи думи: благодаря на другаря Сталин! Другарят Сталин така ме издигна мене, обикновения работник, че по-рано дори и през ум не можеше да ми мине такова нещо. Сега вече свикнах с думите «стахановско движение», срещам често името си във вестниците, чувам го по събрания. Откровено казано, отначало всичко това ми беше необяснимо. Пък и сега смятам.) че е справедливо нашето движение да бъде наречено сталинско, защото работническата класа, тръгнала в сталински поход за овладяване на техниката, роди моя рекорд и рекордите на моите другари. Именно другарят Сталин направи нашето движение широко.“[3]

Папанин, Чкалов, Бусигин, Викоградови[4], Кривонос[5], Демченко[6] и много други челници, патриоти, новатори, ентусиасти стават обект на пропагандата не като отделни личности, а непременно през призмата на „ръководството“, „участието“, „грижите“ на Сталин за всекиго от тях, за всеки човек. Реалните им успехи, рекордите, изобретенията и постиженията им, обвързани в контекст с ролята на Сталин, създават на „вожда“ стабилна популярност. Това се изразява често в най-необичайни форми. Стана дума, че след публикуването на редица мои статии за Сталин в пресата получих хиляди писма. Автор на едно от тях е членът на партията С. Е. Плоста. Той пише, че баща му, който по-късно заел висок пост като политически работник в Червената армия, по единодушната молба на приятелите си, слушатели във Военнополитическата академия „В. И. Ленин“, нарекъл новородения си син Сталий. И Сталий Ефимович ми пише, че по-късно баща му е сполетян от трагична съдба: на 15 май 1937 г. го арестували като „народен враг“, а на 4 ноември, в навечерието на 20-ата годишнина от Великия Октомври, го разстреляли. Момчето останало живо, но и досега, през целия си живот, този възрастен вече човек носи име свързано с прякора на деспота, погубил баща му. Всяка трагедия има свой облик, свои багри.

Дори кампаниите по разобличаването и премахването на враговете се свързват с авторитета и популярността на Сталин. В печата непрекъснато се раздухва версията, че „троцкистко-зиновиевските вредители“ имат за цел да осъществят терористични актове спрямо ръководители на партията и държавата и преди всичко „искали да убият другаря Сталин“. И същевременно „другарят Сталин, подлагайки се постоянно на опасности, проявява внимание към всеки човек, допуснал грешки, ако той иска да се поправи“. На февруарско-мартенския пленум на ЦК през 1937 г. Молотов привежда пример на „грижливо отношение на другаря Сталин към кадрите“, като прочита едно от писмата на „вожда“:

„Перм, до секретаря на градския комитет др. Голишев

До ЦК дойдоха сведения за преследване и притискане на директора на моторния завод Побережки и на основните му сътрудници заради минали грешки във връзка с троцкизма. Предвид на това, че както Побережки, така и сътрудниците му работят сега добросъвестно и се ползват с пълното доверие на ЦК на ВКП(б), молим ви да опазвате другаря Побережки и неговите сътрудници от притеснения и да създадете около тях атмосфера на пълно доверие.

За взетите мерки съобщете незабавно в ЦК на ВКП(б).

26 декември 1936 г.

Секретар на ЦК Сталин“[7]

„Ето как трябва да се отнасяме към другарите, бивши троцкисти, които сега работят честно на своя пост“ — казва в заключение Молотов. Дори в най-буйния кипеж на репресиите Сталин се мъчи с помощта на своето обкръжение да си създаде репутация на изключително справедлив и внимателен човек. Всичко това се прави, за да се внедри широко в съзнанието на народа популярността на лидера. Трябва да признаем, че неуспокоилата се още след революционните бури страна възприема активно и попива бързо призивите за изостряне на бдителността, за необходимостта от задълбочаване на борбата с „народните врагове“, реагира живо на „разобличенията“, без да съзре в тях нито мистификациите, нито фалшификациите.

Сталин обръща внимание дори на дребните неща, ако са свързани с „явяването му пред народа“. Тактиката му скромно да се облича и простичко да говори импонира силно на хората. Фойхтвангер отбелязва, че „Сталин в никой случай не е голям оратор. Говори бавничко, без всякакъв блясък, с малко възглух глас, на пресекулки. Развива проточено аргументите си, призоваващи хората да проявяват здрав разум, и те го разбират — бавно, но напълно… Когато Сталин говори с лукавата си приятна усмивка и с характерното за него движение на показалеца, той не създава като други оратори пропаст между себе си и аудиторията…“[8]. Готви се най-усърдно за редките си речи. На Товстуха, а сетне на Поскрьобишев заръчва да подбират за всяко негово изказване поне десетина интересни цитати от произведения на основоположниците на научния социализъм, от художествената литература или от фолклора. Както съобщава сътрудникът в секретариата на Ворошилов Антонов, „референт-докладчиците на Сталин му помагат с подбиране на цифров материал по съответните въпроси. Често тези данни биват взимани от съответните народни комисариати. От тези цифри другарят Сталин избира, които са му нужни. Референтите не дават никакъв текст“[9]. Понякога Сталин използва данните в хода на изказването си. При говоренето винаги се придържа към известна литургийна тоналност, усвоена от него още в духовната семинария. Обича катехизисната структура: въпрос — отговор, въпрос — обяснение. Прибягва често до рефрен, до нарочни повторения, притежаващи според него хипнотично въздействие. И трябва да кажа, че този небиещ на очи, но обмислен похват е правел силно впечатление на участниците в различните съвещания и срещи. И най-главното — убеждавал ги в мъдростта на Сталин. А нали отдавна се знае, че нищо не спомага толкова за популярността, както увереността на хората в умствените достойнства на ръководителя им.

Нито една снимка на Сталин не може да бъде публикувана без предварителното одобрение на самия „вожд“, а по-късно — на Поскрьобишев. Сталин обича да бъде изобразяван според каноните: с войнишки шинел — въплъщение на „пролетарска скромност“, с дете на коленете или хванал детенце за ръчицата — „баща на своя народ“, с униформа на генералисимус — „велик пълководец, победител“. Може би затова неговите безбройни скулптури, портрети и фотографии са мъчително еднообразни и неизразителни. Когато работех над книгата, успях да намеря много негови снимки. Но най-силно впечатление ми направиха ония, където е фотографиран „случайно“, без да позира. Най-интересни са фотографиите, направени от Н. С. Власик и Н. С. Алилуева, но качеството им е такова, че за съжаление надали могат да бъдат възпроизведени в печатан вид.

В грижите за стабилизиране на единовластието си Сталин все повече и повече улеснява формирането в страната на цяла йерархия от ръководители, заемащи най-ниските стъпала на властта. Можело е, да речем, още в началото на 30-те години човек да разлисти подшито течение на някой централен вестник и да си състави една неофициална „таблица на ранговете“. Разбира се, на върха на пирамидата е „най-добрият ученик на Ленин“. В репортажите пише, че всички в залата стават, за да приветстват вожда. Аплодисментите преминават в овации. Във всички случаи благопожелателни възклицания „ура“. Не оставят самодържеца дълго да говори. Възторгът е непринуден. Състояние на екзалтация. Същинско идолопоклонство. Няма граници за превъзходните степени, за възхваляващите епитети.

А ето какво пише „Правда“ за Молотов, Каганович и Ворошилов: „В президиума се появи славният съратник на Сталин.“ Бурни продължителни аплодисменти. Наричани са дори с малкото и с бащиното им име. Пак тук четем и неизменните епитети: „твърд болшевик-ленинец“, „Сталиновият народен комисар“, „ръководител от Сталиновата школа“…

По-нататък, когато идва ред на ръководители от по-долен ранг (народни комисари, секретари на областни партийни комитети, ръководители на големи ведомства), епитетите са вече „по-умерени“: „верните болшевики“, „образцовите чекисти“, „всеотдайни ръководители“… Но макар тези хора да са стояли значително по-ниско на йерархичната стълба, възглавявали са цели републики, области, народни комисариати и до 1934 г. често пъти са наричани „вождове“ (от регионален мащаб).

Ония пък, които се намират още по-надолу, организират работата по претворяването на „гениалните“ планове за индустриализация и колективизация, обявяват подписки за въздушни флотилии, уреждат митинги и шествия, участват в разкулачването и пълнят отчетните табла. На мнозина от тях много ще им провърви, ако останат живи до края на десетилетието, тогава те сигурно ще се изкачат на по-високо стъпало. Ваканции е имало много. По време на Сталиновото единовластие таблицата на ранговете е една от най-важните основи на цезарството. Колкото по-малко народовластие, толкова повече началници.

Сталин разбира, че в народа, особено сред селячеството, още не са изживени скритите „верноподанически“ традиции останали от царско време. Невъзможно е да бъдат изтрити дълбоките следи на вековната изостаналост и простотия, на някаква ирационална вяра във всемогъществото на който и да е управник, особено на оня, който е в столицата. Култовите настроения сред селяните са свързани не само непосредствено със Сталин, но и с властта изобщо.

Често му пишат обикновени хора. Отговорите се подготвят в големия му секретариат, който възлага на местните органи да помогнат на просителите в техните затруднения. На някои писма Сталин отговаря собственоръчно. В неговия архив успях да открия десетки фотокопия на такива отговори. Ето един пример:

„Ленинград. До семейство Климкини

Драги другари,

Поради претрупаност закъснях с отговора си, за което Ви моля да ме извините. Изразеното от Вас пожелание вече изпълних. Изпратени са облигации: за 10 рубли в разпореждане на ЦК на МОПР-а[10] и за 300 рубли — в разпореждане на колхоза «Пламъкът на революцията» в Хопьорски окръг — един от начинателите на масовата колективизация в селото.

Изпращам на дечицата картичка, както ме бяха помолили.

Привет!

7.04.30 г.

Й. Сталин“[11]

Всяко такова писмо след получаването му се превръща в средство за широка пропагандна кампания в съответния район, област или край като пример за „добродушието и грижите на вожда за народа“.

Успях да установя, че Сталин е обръщал доста голямо внимание не само, както бихме казали днес, на проблемите на управлението, но и непосредствено на „техниката на единовластието“. Проучвал е внимателно труда на В. Воровски „За природата на абсолютизма“, на М. Александров „Държавата, бюрокрацията и абсолютизмът в руската история“, на Ю. Казмин „Съдбата на властелина“ и други подобни съчинения. Може да се направи изводът, че влечението на Сталин към историческата литература не е безкористно, не е обикновен читателски интерес. Търсел е аналогии, „рецепти“, изучавал е „технологията“ на властта, психологическите й нюанси. Така например разбира, че голямо въздействие върху съзнанието и чувствата на хората оказват речите му при различни тържества и големи съвещания в Кремъл. През 1935 г. говори в Кремъл на съвещанието на железничарите (30 юли), на колхозничките ударнички в цвеклопроизводството (10 ноември), на съвещанието на челниците комбайнери (1 декември), на приема, устроен за най-добрите колхозници и колхознички от Таджикистан и Туркменистан (4 декември), на трактористите (20 декември) и т.н. Всяко такова съвещание е широко оповестявано в печата и отразявано в кинопрегледите. С нарастването на популярността му обаче Сталин идва до заключението, че трябва да говори, „да се явява пред народа“ по-рядко — тогава стойността на общуването му с хората ще нараства в обратна пропорция. Усеща, че „усамотеността“, „тайнствеността“ дават по-големи възможности за разпространяване на официалните легенди, митове и варакосани щампи за „вожда“.

Страната, в която народът векове наред е управляван от самодържец, не може така лесно и бързо да „се отърси“ от психологичните натрупвания само със заклинания. Нужно е време. Ето защо, за да поддържа и увеличава популярността си, Сталин слага особено ударение върху формирането на „вяра въз вожда“, „вяра в неговите грижи за хората“, „вяра в справедливостта му“. Всички свои грешки, недомислици и престъпления той винаги обяснява с „вредителството“, „глупащината“, „тъпотията“ на чиновниците и местните ръководители, които или не разбират, или изопачават указанията му. Тази негова тактика заработва безпогрешно. Та нали дори и днес има хора, които смятат, че трагедията на Сталин е в това, че се „доверявал“ на Ежов, а после на Берия, че Сталин „много неща не знаел“, че размахът на репресиите му бил „неизвестен“. Това са все отгласи от хитрата идеологическа кампания, водена от него дълги години. Същината й е простичка — всички победи, постижения и успехи на народа се дължат на „вожда“, всички провали, злоупотреби и поражения са станали възможни само защото не е била изпълнявана волята му.

Причините за популярността на Сталин сред народа се крият и в сравнително ниската политическа култура на широките маси. Искам да се върна още веднъж към тая мисъл ето от каква гледна точка. В една от своите последни статии — „За нашата революция“ — Ленин пише, че за изграждането на социализма се иска определено стъпало на културата и трябва да се създават предпоставки за достигане на това стъпало.[12] В дадения случай ще наблегна върху онази страна на тази култура, която изразява взаимоотношението между народ и власт. Щом почувствал (за пръв път имал основание да усети това през 1927 г., а да се убеди окончателно — след XVII конгрес на партията през 1934 г.), че може да стане „дългосрочен“ вожд, Сталин веднага започва да се грижи преди всичко този символ на властта да придобие привлекателен вид за народа. Пуснати са в ход филми, книги и изследвания за силната личност, за диктаторите и „прогресивните“ царе. Наред с чистото революционно изкуство се пробутват полека-лека и произведения, абсолютизиращи фактически ролята на отделната личност. Сталин лично дава съвети на С. Айзенщайн и Н. Черкасов какъв трябва да бъде образът на Иван Грозни в едноименния им филм.

За популярността на Сталин особено активно помага обкръжението на „вожда“. Казано с думите на Салустий, тези хора, като славословят вожда, „търсят благосклонност“. Сталин е подозрителен, във всеки непредпазлив жест, дума или мисъл вижда „знак“, скрит замисъл, намерение. Има доказателства, че той е анализирал не по-малко внимателно и рутинните, безсъдържателни и хвалебствени статии по случай 60- и 70-годишнината си. Преглеждал насаме купища списания и книги, в които пише за него. Ненаситно е славолюбието му. Но умее да го скрива пред хората, като подхранва идеята за „изключителната си скромност“. А всъщност, въпреки разликите в заглавията, тези статии си приличат твърде много. Например на Молотов подготвят статия от негово име със заглавие „Сталин като продължител на Лениновото дело“, а на Микоян — със заглавие „Сталин — това е Ленин днес“. Обкръжението познава тази особеност на „вожда“ и се „надпреварва“ помежду си в търсенето на епитети, възвишени сравнения и исторически аналогии, които според авторите им могат още повече да прославят „великия вожд“. Много често на „възхвалителите“ им изневерява не само чувството за мярка, но и здравият разум. През 1939 г., когато още не е направена кървавата равносметка от изкореняването на „народните врагове“, помощниците на Сталин Поскрьобишев и Двински пишат за него, че е човек, по природа „дълбоко човечен и хуманен“. В статията им „Учител и приятел на човечеството“ има такива думи: „Сталин влезе в революцията с образа на Ленин в ума и сърцето си. За Ленин той винаги мисли, дори тогава, когато умът му е обременен от проблеми, подлежащи на разрешаване, ръката му машинално, автоматично рисува по листчето хартия «Ленин… учителят… приятелят…». Колко често след работния ден обирахме от писалището му издраскани от край до край с тези думи листчета.“[13]

Тази сладникавост трябвало, както сигурно са си мислели авторите, да въздейства не толкова върху ума, колкото върху чувствата на хората. А че това е сладникава измислица, става ясно от следния факт. В архива (фонда на Й. В. Сталин) се пазят най-различни книжа и документи — от такива с историческо значение до записчици без никакво значение. Пазят се докладите, с които Сталин е излизал на партийните конгреси, и заедно с тях записки като „До др.др. Андреев, Молотов, Ворошилов. Време е да свършвате. Съкращавайте изказванията. В четири пленумът трябва да завърши. Й. Ст.“ А ето че на едно от заседанията на Политбюро в ръцете на Сталин се оказва брошурата „За дясната опасност в нашата партия“. Той слуша разсеяно изказванията и през цялото време драска небрежно с молива по корицата. Преписал съм следните думи:

„Сталин. Признава се. Учителят. За дясната опасност. За дясната опасност в нашата партия. Мухоловка. Частно съвещание. Токио. Учителят. Соколников. Работническо издателство «Прибой». Огън. Дискусия. Молотов.“[14]

По машиналните драскулки от края на 20-те години може да се направи само един определен извод: за Сталин борбата е всичко. Твърденията на Поскрьобишев и Двински, че Ленин е „в ума и сърцето“ на Сталин, не се потвърждават (за съжаление!) от механично написаните думи. А бих могъл да ви изброя доста такива драсканици.

Популярността на Сталин се превръща и в извратена форма на социална защита. Всеки, който не иска да си навлече излишни подозрения, гледа да не допуска „небрежност“ по отношение на лидера в публичните си изказвания и в разговорите си. Всяко, дори косвено „опетняване“ на ролята на вожда завършва трагично за непредпазливите. Както ми разказа социологът А. Фьодоров, в края на 40-те години в една машинно-тракторна станция край Витебск се случило следното. След като варосали канцеларията, решили да окачат отново портретите по стените. Един млад тракторист бутнал неволно портрета на Сталин, опрян на стената, и в желанието си да се задържи на крака, стъпил върху лицето на „вожда“. В стаята имало няколко души. Настанала мъчителна тишина. После майсторът направил остра бележка. Как точно са се развивали по-нататък събитията там, не зная, рече ми Фьодоров, но след три дни откарали момчето и то се върнало чак след XX конгрес на партията. Една от машинописките в редакцията на районния вестник допуснала грешка в словосъчетанието „Сталинский взорь“, като написала буквата „д“ („вздор“ — глупост). Повече нямала възможност да греши. Веднага изчезнала.

Ето защо някъде в невидимите пластове на неговата популярност, ако тя бъде потърсена в разреза на съществуващите отношения между хората, винаги ще открием страха. Невинаги и не от всички е осъзнавано това, но хората, които са знаели за репресиите, ония, които имали пострадали близки и познати, са „славели“ Сталин и са потулвали известни на тях факти. Затова популярността на „вожда“ се е крепяла не само върху дадени успехи, постигнати от народа, или върху усилията на пропагандата и манипулирането на общественото съзнание в угода на „най-великия измежду вождовете“, но и върху опасението (не всякога ясно осъзнато), че е възможно да последва реално наказание, ако бъдат изказани каквито и да било забележки или дори съмнения по негов адрес. Никак не е случайно, че популярността на „вожда“ разцъфтява най-пълно, когато разцъфтява и доносничеството като неизбежна последица от политиката на насаждане на всеобща подозрителност и шпиономания.

Естествено, неправилно ще е да смятаме, че абсолютно всички съветски граждани са обичали фанатично „вожда“ и че се е ползвал сред всички с неоспорима популярност. Не бива да се забравя, че в партията е имало значителна прослойка от комунисти с дореволюционен стаж, наричана често Лениновата гвардия. Тези хора са познавали историята на партията и реалния влог на всеки от партийните ръководители в Октомврийската революция не от „краткия курс“, редактиран от Сталин. Старите комунисти, поне повечето от тях, са чули за Сталин доста; време след октомврийските дни, пък и след годините на гражданската война; бъдещият генерален секретар, както казахме вече, е играел в тях второстепенни и третостепенни роли. Именно затова Сталин се отнася към старите комунисти с особено „пристрастие“. Той разбира, че тези хора, дори да не говорят открито против него, го оценяват потенциално другояче, не така, както той иска. И затова не са му никак нужни хората с революционно минало. Резултатът е известен: старата гвардия понася най-тежките загуби.

Сталин вижда, че въпреки движението напред много неща не вървят. Тъпче на едно място селското стопанство, макар 1936 г., предхождаща годината, отбелязана като епицентър на трагедията, да е плодородна. Страната преживява както и преди сериозни икономически и социални трудности. Изминали са толкова много години от революцията, а той все още призовава за ограничения в името на бъдещето, макар „да се живее вече по-добре, да се живее вече по-весело“. В живота на хората не са настъпили значителни подобрения. Ако сега каже, че за тези трудности са виновни вредителите, нима народът няма да повярва? Още повече като знае, че всички тия хора, бивши опозиционери, са с опетнена репутация. Кой не вижда, че има вредителство в народното стопанство и в държавния апарат? Нима в чужбина не се опитват да използват бившите опозиционери? Ами ето например белоемигрантският вестник „Русское слово“ направо пише, че против Сталин има опозиция не само в партията, но и в армията…

Мислите, а често направо и разсъжденията му веднага долавят Молотов, Каганович, Ежов и бързо издигащият се Маленков… Сталин не е Цезар и не носи одеждите на триумфатор, нито червени ботуши като царете на албаните. Външно устройваните му почести не достигат „човешките граници“, както при Юлий Цезар. Преди всичко затова, че често пъти се гуши във войнишкия си шинел, усещайки мислено невидимите погледи на потенциалните си недоброжелатели. Само пълното им отстраняване ще укрепи безвъзвратно положението му. Нужна е широкомащабна акция. Масиран удар по спотаилите се недоброжелатели, прикрили се противници и опозиционери — ето кое ще компенсира, мисли си Сталин, многото провали и грешки в икономическата му политика: ще ликвидира потенциалните си врагове. След войната Молотов притури: унищожавайки враговете си, Сталин гледаше далече напред — унищожи онези, които във войната с фашизма щяха да застанат на страната на Хитлер.

Сталин смята, че е настъпил дългоочакваният момент. От сега нататък никой, дори теоретично, дори мислено, никой не ще може да посегне на неговото цезарско единовластие. Трагедията наближава. Решението му се оформя зряло и окончателно, когато е далече от Москва, в Сочи, там именно може спокойно да обмисли пътищата за по-нататъшното укрепване на единовластието си. Макар да е прочел доста книги за деспоти, той все пак много неща още не знае. Ако би взел със себе си томчето на Гай Светоний, в което е описан деспотизмът на Тиберий, щял е да прочете следните редове: „Дотолкова му било противно угодничеството, че не пускал до носилката си никого от сенаторите нито за поздрав, нито по работа. Когато един бивш консул, молейки го за прошка, искал да се хвърли в краката му, той така отскочил назад, че се проснал по гръб. Дори когато в разговор или в пространна реч слушал ласкателства, незабавно прекъсвал говорещия, скастрял го и веднага го коригирал. Когато един се обърнал към него с «господарю», той тутакси предупредил повече да не го оскърбяват по този начин. Друг един нарекъл делата му «свещени» и казал, че се обръща към сената по негова заповед, той го поправил и го накарал да каже вместо «по негова заповед» «по негов съвет» и вместо «свещени» «важни».“[15] Къде-къде по-напред е отишъл Сталин в сравнение с Тиберий! Но впрочем това „вождът“ не е можел да прецени, защото с никакъв Светоний не искал да си пълни главата…

На 25 септември 1936 г. той и Жданов (който на XVII конгрес на партията става секретар на ЦК и бързо спечелва доверието на Сталин) изпращат от Сочи до Молотов, Каганович и другите членове на Политбюро следната телеграма:

„Смятаме за абсолютно необходимо и неотложно др. Ежов да бъде назначен на поста народен комисар на вътрешните работи. Ягода несъмнено се показа явно неспособен да разобличи троцкистко-зиновиевския блок. ОГПУ изостава с четири години по този въпрос. Това се забелязва от всички партийни работници, повечето представители на НКВД.“

Сигналът е даден. Чудовищен, страшен сигнал. Надали някой е можел да предположи колко много „шпиони“, „вредители“, „диверсанти“, „терористи“ и просто „двуличници“ ще бъдат открити в нашето отечество тогава. Дори може да си помислим, че не те са живели сред нас, а ние сред тях! Но пеем. „Друга аз страна не зная, дето тъй свободно диша днес човек!“ Неотдавнашният процес против Зиновиев и Каменев вдъхва кураж у Сталин: та народът горещо поддържаше държавния обвинител! Съдът още не се е състоял, не са известни още обстоятелствата по делото, а печатът и радиото скандират в един глас: „Да изтребим гадовете!“, „Смърт на враговете!“, „Никаква пощада за двуличниците!“. Сталин разбира, че в много неща е успял — отнел е истината от народа, превърнал го е в тълпа, за която само той ще мисли занапред. Може да се приеме, не това престъпление на Сталин, а дълга е редицата на престъпленията му, е измежду най-тежките.

Нека си припомним: „вождът“ още през 1933 г. „предсказва“, че „контрареволюционните елементи“ могат да се „разшават“. Така и става! Нещата вече опират не само до унижаването на народа от страна на чудовищната култовщина, но и до нещо още по-голямо и още по-страшно. Надвисва трагедия. Отваря се страшна, чудовищно страшна рана. Колко години са минали оттогава, а тя все още не може да зарасне напълно…

[1] Утченко, С. Юлий Цезарь. М., 1976, с.302. ↑

[2] Правда, 6 март 1937. ↑

[3] Стаханов, А. Рассказ о моей жизни. М., 1938, с.50. ↑

[4] Евдокия и Мария Виноградови — инициаторки на стахановското движение в текстилната промишленост (1935 г.). ↑

[5] П. Ф. Кривонос — новатор в железопътния транспорт (1935 г.). ↑

[6] М. С. Демченко — челничка в цвеклопроизводството (1935 г.). ↑

[7] ЦПА ИМЛ, ф.17, оп.2, д.612. ↑

[8] Фейхтвангер, Л. Москва 1937…, с.60. ↑

[9] ЦГАСА, ф.918/33987, оп.3, д.301, с.26-27. ↑

[10] МОПР — Международна организация за подпомагане на революционерите (1922–1947 г.), основана по решение на Коминтерна за оказване морална и материална помощ на жертвите на буржоазния терор в капиталистическите страни и на политическите емигранти в СССР. — Б.пр. ↑

[11] ЦПА ИМЛ, ф.558, оп.1, д.2915. ↑

[12] Ленин, В. И. Събр.съч. Т.45, с.381. ↑

[13] К шестидесятилетию со дня рождения И. В. Сталина, с.177. ↑

[14] ЦПА ММЛ, ф.538, оп.3, д.86, л.16. ↑

[15] Светоний, Гай. Жизнь двенадцати цезарей, с.118-119. ↑

ГЛАВА ШЕСТА

ЕПИЦЕНТЪРЪТ НА ТРАГЕДИЯТА

Да се разбере всичко — съвсем не значи да се прости всичко.

Е. Кестнер

Настъпва Новата 1937 година. В Москва, в другите градове, в хилядите села и селца, пръснати по огромната страна, шета обичайната за новогодишните празници бъркотия — в клубовете и тесните жилища украсяват елхи, децата лепят саморъчно направените гирлянди, привършват последните приготовления в групите за художествена самодейност, каквито има сега във всяко предприятие, във всеки колхоз и училище. Мъжете си набавят по една-две бутилки „Московска“, в големите градове може да се намери в магазините и хубаво вино — „за жените“. В последните една-две години изборът на деликатесни стоки по щандовете и витрините на продоволствените магазини направо радва купувачите. В новогодишния брой на „Правда“ от 1937 г. е напечатана кратичката дописка „Празнични покупки“, в която се съобщава: „Разнообразни вина — от съветско шампанско до мискет, — стотици видове колбаси и рибни изделия, торти, сладкиши, плодове — всичко това купуваха вчера московчани в голямо количество. Хиляди снабдители на «Гастроном», «Бакалия» и другите продоволствени магазини бяха заети да доставят в дома на купувачите различни продукти за новогодишната празнична трапеза…“

В народните комисариати, в краевите, областните и районните комитети на партията привършва „гизденето“ на равносметките за годината — трябва да се рапортува. А има какво да се каже на народа: през изтеклата година бе въведен в експлоатация Харковският машиностроителен завод, тържествено беше открит Камският целулозно-хартиен комбинат, започна строителството на Соликамския магнезиев завод, в Армения даде промишлен ток Конакарската водноелектрическа централа, завършено е предаването на Мурманския рибен комбинат и на стотици други големи и малки производствени обекти. Количествените показатели (но далеч не и качествените) правят силно впечатление. Има за какво да се докладва на Сталин. Дори образуваният едва през 1936 г. Народен комисариат на отбранителната промишленост, неизпълнил плана си по редица показатели, изпраща до „вожда“ рапорт: „Отбранителната промишленост ще стане най-добрата в цялата страна.“ Отчетите на народните комисари Каганович, Микоян, Любимов радват Сталин: най-сетне не само железопътният транспорт, но и леката, местната промишленост, търговията притуриха доста нещо в равносметката. Нека всички да знаят, че Сталин не си хвърля думите на вятъра. Та нали по негово указание бе взето решение 1936 година да се обяви за ударна. Предвижда се прираст на производството на средства за производство 22%, а на предмети за употреба — 23%. Пак по негово указание „Правда“ помества уводната статия „План за повишаване благосъстоянието на народа“, в която се казва, че думите на „великия вожд“ „Животът ни стана по-добър, животът ни стана по-весел“ никога няма да се разминат с делата му.[1] Нека още веднъж всички се убедят колко верен е този лозунг.

Ускорено и мощно бие пулсът на страната. Години са минали, а революционният ентусиазъм, запален от октомврийския огън, пак ще повторя, не пресеква. Бедно живеят още, обличат се простичко, скромно. Непрекъснато се обявяват „ударни“ десетдневки, поставят се производствени рекорди, печатът е изпъстрен с имена на ударници — А. Стаханов, А. Бусигин, Е. Виноградова, М. Виноградова, М. Дюканова, П. Кривонос, М. Мазай, А. Гургунидзе, С. Хачатрян, О. Ходжаев, Н. Сметанин и много, много други. Социалистическите делници са аскетични и сурови, но страната като цяло е устремена към бъдещето.

Смята се за недостойно да се говори за интересите на конкретни хора — общото дело поглъща изцяло отделния човек. Мотиви от държавно естество не позволяват да се повдигат цялостно въпросите за всестранно, хармонично развитие на личността. Социалистическите ценности, в центъра на които, както учи Ленин, е човекът, цялата система от изградилите се отношения зависят изцяло и съдбоносно от волята и разума на едно лице. Колениченето пред идеологическия олтар на „господстващата личност“ е задължително. Вижте уводната статия на „Правда“ от 1 януари 1937 г. „Нас ни води велик кормчия“, която завършва с красноречиво славословие: „Съветският кораб е добре стъкмен и добре въоръжен. Не го плашат ураганите. Той плава по курса си. Корпусът му е изграден от гениалния строител за борба с враждебната стихия в епохата на войни и пролетарски революции. Води го гениалният кормчия Сталин.“ Пак тук, на цяла страница, огромен портрет на „вожда“, издигнал се над людското море. И някой там в това море носи малък портрет на Ленин…

Вестниците от първите дни на 1937 г. предават диханието на трудещия се народ — дихание понякога крайно напрегнато. По страниците им се четат предупреждения за страшната опасност, надвиснала над страната откъм „санитарния кордон“ на капитализма. Поредните дописки на М. Колцов от Испания, подробности около потопяването на съветския параход „Комсомолец“ от фашистите, постановление на Централния изпълнителен комитет на Съветския съюз относно награждаването със звание „Герой на Съветския съюз“ на група командири от Работническо-селската Червена армия „За образцово изпълнение на специални и особено трудни поръчения на правителството“. Всички разбират — това са „испанските“ герои.

Тук е и предупредителната статия на Я. Рудзутак, на когото остава да живее малко повече от година: „Чрез своите агенти — Троцки и неговите банди — фашистите се опитваха да разстроят по пътя на вредителството нашето стопанство, с техни ръце искаха да премахнат най-добрите хора в нашата страна, мозъка и сърцето на нашата страна — другаря Сталин…“[2]

В началото на декември 1936 г. Извънредният VIII конгрес на съветите приема нова конституция на СССР, провъзгласяваща разширяването на основните демократични права и свободи на съветските граждани, включително свободата на съвестта, словото, печата, събранията и митингите, неприкосновеност на личността и жилището, запазване тайната на кореспонденцията.

Ето го триумфа на Сталин. В книгата „За Конституцията на СССР“, издадена от партийното издателство при ЦК на ВКП(б) през 1937 г., се отбелязва: „Появяването на другаря Сталин се посреща с продължителни бурни овации. Цялата зала става на крака. От всички страни се носят викове; «Ура за другаря Сталин!», «Да живее другарят Сталин!», «Да живее великият Сталин!», «За великия гений на другаря Сталин, ура!», «Виват!», «Ротфронт!», «За другаря Сталин слава.»“[3]

В доклада си „Относно проекта за Конституция на Съюза на съветските социалистически републики“, изброявайки както обикновено „особеностите“, под номер пет Сталин поставя „последователния и докрай издържан демократизъм“. Тук би могъл да си спомни, че само преди няколко месеца е изпратил на смърт предишните си партийни другари и съратници на Ленин Зиновиев и Каменев. Според някои сведения по време на последната им среща Сталин, следващ принципите на своята „демокрация“, заявява на бившите партийни вождове: „Нашите убеждения не ни позволяват да проливаме кръвта на стари комунисти, каквито и тежки грехове да имат. Ръководителите на нашата партия не забравят нито правата, нито задълженията си. Процесът, в който вие сте длъжни да помогнете на държавата и на партията, не е насочен против вас, а против Троцки. Всичко това е нужно на съветската власт…“[4]

Феноменално злопаметният Сталин добре си спомня дузината и повече писма на Г. Е. Зиновиев с молба за пощада. Помни, че на 17 декември 1934 г. Г. Г. Ягода му предава писмо от бившия му съратник, написано по време на обиска и арестуването му. Там има такива думи: „За нищо, за нищо, за нищо не съм виновен пред партията, пред ЦК и лично пред Вас. Кълна Ви се във всичко, което може да бъде единствено свято за болшевика, кълна Ви се в паметта на Ленин.

Не мога и да си представя какво е могло да предизвика подозрение към мене. Моля Ви да повярвате в честните ми думи. Потресен съм до дъното на душата си.“[5]

В отговор Сталин нарежда да се ускори съдебната процедура и точно след един месец, на 16 януари 1935 г., стария му партиен другар ще осъдят на 10 години, след като бъде предварително принуден да признае несъществуващи престъпления и да обещае, че ще посочи „всички лица, за които помня и си припомням, че са бивши участници в антипартийната борба“. Сталин никога не спира насред пътя. След една година Зиновиев и Каменев ще бъдат изправени пред нов съд, за да изпият докрай горчивата чаша. Но Сталин помни не присъдата (той я е знаел предварително), а унижението, с което Зиновиев го е молел за пощада. Сталин е от оня тип садисти, които смъртта на жертвата не удовлетворява напълно. Нужна му е и пълната й морална капитулация. О, да, помни той тези писма!

„Стигам дотам — пише Зиновиев на 14 април 1935 г., — че дълго и напрегнато се взирам във Вашия и на другите членове на Политбюро портрети във вестниците с мисълта: скъпи мои, та погледнете в душата ми, нима не виждате, че не съм ви вече враг, че съм ваш духом и тялом, че всичко съм разбрал, че съм готов да направя всичко, за да заслужа прошка, снизхождение…“[6]

Мислел ли е Сталин, заседавайки в Политбюро редом до Зиновиев цели седем години (от 1919 г. до 1926 г.), че за него животът на Зиновиев (както и на милиони други) скоро нищо няма да струва? Можел ли е Зиновиев и в най-лошия си сън да предположи, обсъждайки с Ленин в Женева в навечерието на революцията положението в Русия, че ще дойде време и съвсем непознатият му заточеник, „партиен другар“, безпощадно ще решава дали да живее той, Григорий Евсеевич, или да умре в подземието на 25 август 1936 г.?

Сталин нищо не забравя. Той знае, че земният бог, в какъвто се е превърнал, няма право на никакво либерално състрадание. Големите дела искат и големи жертви, пълно очистване от вражеската гнусотия…

Сталин умее да се превъплъщава светкавично. В тишината на кабинета „единият“ Сталин подписва списъците за арести и разстрелвания, одобрява проекти за безчовечни присъди, на трибуната обаче, размахвайки ръка, сякаш сече глави, „другият“ Сталин уверява, че проектът на новата конституция „не се ограничава с фиксирането на формални права за гражданите, а пренася центъра на тежестта върху гарантирането на тези права…“[7]. Но може ли този човек действително да мисли за „гаранции“? Дали разбират това авторите на конституцията? А над нея работят Акулов, Бубнов, Бухарин, Гамарник, Криленко, Егоров, Тухачевски, Ейдеман, Уборевич, Якир и други видни партийни, военни и обществени дейци. Създавайки основния закон в държавата, който провъзгласява на думи социалистическо народовластие, те още не знаят, че въпреки провъзгласените права и гаранции съвсем скоро ще бъдат безмилостно избити. При единовластие на „господстваща личност“ никаква конституция не може никого да защити. Сталин отдавна се е поставил над всякакви закони, потъпква дори оная крехка, анемична, възникнала след Октомври демокрация, която се оказва в ноктите на неговия бюрократизъм. Почти по същото време прокурорът на СССР Вишински започва „да излъсква“ огромната си многочасова обвинителна реч за готвещия се втори открит съдебен процес по делото на „троцкистките заговорници“, която ще произнесе с патос на 28 януари 1937 г.

На милионите съветски граждани, които се гордеят искрено с „неспирния си летеж“ към икономическо и отбранително могъщество на страната и си пожелават един на друг щастие в новогодишната нощ, и през ум не им минава колко кървава ще се окаже настъпващата година. Кой може да предположи, че тъкмо юбилейната двадесета година на Великата октомврийска социалистическа революция ще стане епицентър на трагедията на съветския народ, връх на социалния цинизъм. Но именно натам са насочени необяснимите замисли на „вожда“, срамната и престъпна същност на единовластието на „господстващата личност“.

Колкото и да е парадоксално, за тази трагедия хората в Съветския съюз ще узнаят едва след почти две десетилетия. И то далече не напълно. А засега им предстои да се възмущават задружно, да негодуват и да проклинат „фашистките изчадия“, „шпионите“ и „терористите“. Дори такива личности като А. Фадеев, А. Толстой, П. Павленко, Н. Тихонов, Б. Ясенски и Л. Никулин в статията си „Шпиони и убийци“[8] ще анатемосат ония, които по неволя са действащи лица в позорния и престъпен спектакъл. А „главният режисьор“ на тази „средновековна мистерия“ отново ще напомни на народа: още през януари 1933 г. казвах, че при определени условия „могат да се съживят и да се разшават разбитите групи от старите контрареволюционни партии на есерите, меншевиките и буржоазните националисти в центъра и покрайнините, могат да се съживят и да се разшават остатъците от контрареволюционните елементи измежду троцкистите и десните уклонисти“[9]. И ето, „разшавали се“!

На фона на успехите отделни аварии, пожари и злополуки — а такива има — миришат, разбира се, на „вредителство“. Нима той, Сталин, не предупреждаваше партията, че спотаилите се бивши опозиционери и присламчилите се от другите партии само чакат да удари техният час?!

За XVII партиен конгрес е издадена книгата „Каналът с името на Сталин“. Трийсет и шест съветски писатели под ръководството на М. Горки, Л. Авербах и С. Фирин възхваляват до небесата първия в историята опит да се превъзпитат „враговете на народа в негови приятели“. Това, пишат те, „е напълно успешен опит за масово превръщане на предишните врагове на пролетариата… на съветската общественост в квалифицирани представители на работническата класа и дори в ентусиазирани привърженици на държавно необходимия труд“. Ето още един пасаж: „Човешката суровина се обработва неизмеримо по-трудно от дървото, камъка и метала.“ „Герои“ на книгата са „бивши вредители“ — инженери, професори, учители и хиляди други интелектуалци (а не само кулаци, крадци и рецидивисти) — „превърнати“ в „съратници на пролетариата“. Престъплението на много от тях е само това, че са мислели иначе, а не като Сталин, на когото, както пишат авторите, били присъщи „отлично организиран талант на ръководител, проницателен ум на изключително голям теоретик, смелостта на талантлив стопанин, интуицията на истински революционер, който с голяма вещина борави със сложните качества на хората и насажда у тях най-добрите от тези качества, бори се безпощадно против ония, които пречат на челниците да достигат… висоти…“[10] А на Сталин пречат не толкова някакви си „качества“. Пречат му живи хора. Много хора. Страшно много хора.

Всички „недоубити отрепки“ му пречат (потенциално) да се утвърди окончателно в ролята на единствен, незаменим и от всички, именно от всички обичан вожд. Но нима е забравил, че Бухарин, Пятаков, Радек, Преображенски и много други са му другари по партия и по борба? Не, не е забравил, разбира се. Но бедата е там, че и те не са забравили. Знаят какъв е бил. Впрочем в името на „високите цели“ това сега няма никакво значение. Чел е някъде, май някаква фраза от Медичи, от аналите на инквизицията: „Има заповед да прощаваме на враговете си. Но няма заповед да прощаваме на бившите си приятели.“ Наивността на сентенцията сигурно е предизвикала усмивка у Сталин — той не прощава нито на едните, нито на другите.

[1] Правда, 13 января 1936. ↑

[2] Правда, 1 января 1937. ↑

[3] О Конституции СССР. М., 1937, с.5. ↑

[4] Орлов, А. Процессы. Нью-Йорк, 1973, с.135. ↑

[5] Известия ЦК КПСС, 1989, №7, с.80. ↑

[6] Пак там, №8, с.89. ↑

[7] О Конституции СССР. М., 1937, с.16-17. ↑

[8] Правда, 24 января 1937. ↑

[9] Сталин, И. В. Соч. Т.13, с.212. ↑

[10] Канал имени Сталина („Беломоро-Балтийский канал имени Сталина. История строительства“). Под ред. М. Горького, Л. Авербаха, С. Фирина. М., 1934, с.12. ↑

„ВРАГОВЕТЕ НА НАРОДА“

Историята познава много жестокости и злодеяния. Станало е нарицателно името на римския император Нерон, син на Домиций Ахенобарб и на Агрипина Младата. Императорът се прочува с нечуваната си жестокост. Дори Сенека, философът и изкусният актьор, възпитателят на Нерон, не успява да насади у императора някакви добродетели. Когато въвежда реформите си с цел да укрепи могъществото на държавата, Нерон не се поколебава да премахне заварения си брат и майка си и да принуди Сенека да се самоубие. В последна сметка управлението на Нерон се превръща в низ от смъртни наказания, в апотеоз на жестокостта. Един страшен пожар в Рим повлича след себе си избиването на невинни хора. След като е разкрит заговорът на Пизон, императорът започва да измисля несъществуващи заговори, за да премахне най-популярните сенатори и опасни конкуренти. Доносничеството се насърчава… Влечението към злодейство като начин за управляване у Нерон се съчетава с любов към поезията и другите изкуства…

Не, аз не възнамерявам да правя никакви преки исторически аналогии, още повече че никак не са безспорни. Просто искам да напомня отново, че единовластието в каквато и да е безконтролна форма ражда злоупотреби след злоупотреби, стигащи до злодеяния. Във всички времена и всички исторически епохи. Тази истина е в сила не само за годините от 54 до 68, когато е царувал Нерон.

Никакви справедливи цели и намерения не могат да оправдаят безнравствените средства, защото по своя характер те са не само морално, но и социално зло. Та нали в нашия идеал — и в това Ленин горещо вярваше — няма място за насилие над хората.[1] А именно към насилието прибягва Сталин в печалната, трагичната за нашата история 1937 година. Тя става връх на трагедията не толкова поради мащаба на репресиите (през периода 1919–1933 г. по всяка вероятност пострадват повече хора), а преди всичко поради нечувания политически цинизъм, който нашият велик народ не е могъл своевременно да съзре.

Кой е пуснал в употреба страшния термин „народен враг“? Откъде се е пръкнал? Разбира се, работата не е в понятието, а в опита да се намерят някакви исторически, политически и логични основания, даващи възможност на Сталин да използва широко социалното насилие. Споменах вече в началото на книгата, че за Великата френска революция Сталин прочита за пръв път в Туруханск. Силно впечатление му направила решителността на Робеспиер и Кутон, които в критичната минута успяват да прокарат закон за съкращаване на съдебните процедури над „враговете на революцията“. Импонирала му формулата на Робеспиер „Който ходи със сърмени гащи, е враг на всички санкюлотовци“. Който не е с революцията, е неин враг, чете Сталин по свой начин Робеспиер. Още тогава е отбелязал интересното според него място от речта на Робеспиер в Конвента на 10 юни 1794 г. „Когато свободата постига, както по всичко личи, своя бляскав триумф, враговете на отечеството плетат още по-дръзки заговори.“

В историята Сталин търси не само аналогии, но и аргументи за оправдание пред бъдещето. Допадала му много мисълта на Робеспиер, изказана пред Конвента на 5 февруари 1794 г., че народните врагове трябва да се управляват с терор… Та нали по настояване на Робеспиер в отговор на убийството на Марат, Шалие, Льопелитие дьо Сен Фаржо и на други якобинци Конвентът постановява: „Терорът да се постави на дневен ред.“ Революционният трибунал, създаден от Конвента месец и половина преди термидор, произнася 1563 присъди — от тях само 278 оправдателни, другите — смъртни.[2] Робеспиер не се двоуми да изпрати на ешафода и такива революционери като Дантон, Демулен, Филипо.

Сталин обаче си затваря очите пред факта, че Робеспиер както не ценял живота на ония, които изпращал на смърт, така не ценял и своя живот. Съветският диктатор винаги се е боял до смърт да не би да го убият. И поради това в основата на обвиненията, предявявани срещу много от нещастниците, е прочутият член 288 — „извършване на терористични актове, насочени против представители на съветската власт“. Когато човек прелиства томовете наказателни дела, добива впечатление (ако можем да вярваме в съдопроизводството през ония години), че хиляди и хиляди съветски граждани за нищо друго не са мислели, освен как да убият „вожда“ и цялата му свита. Сталин не иска да повтаря грешките на Великата френска революция. Неговият терор ще бъде безмилостен!

Макар терминът „народен враг“ да е употребяван и по-рано, след 1934 г. Сталин го изпълва с конкретно съдържание. Още в „поверителното писмо“, което Централният комитет на партията изпраща до републиканските и областните партийни организации на 29 юли 1936 г. и в което Сталин непосредствено „има пръст“, се подчертава, че народният враг е наглед обикновено „кротък и безобиден“, че прави всичко, „за да се вмъкне полека-лека в социализма“, че това са хора, които не искат социализъм, и колкото по-безнадеждно ще става положението им, толкова с по-голямо желание „ще прибягват до крайното средство“.[3]

Както ми разказа А. А. Епишев, заместник-министър на Държавна сигурност от 1951 до 1953 г., на съвещанията Берия обичал да подчертава една мисъл, чието авторство приписвал на Сталин: „Народен враг е не само оня, който вреди, но и, оня, който се съмнява в правилността на партийната линия. А такива сред нас има още много и ние трябва да ги ликвидираме…“ В редките минути на откровеност пестеливият на приказки за себе си Епишев споделяше:

„С големи мъки успях да се откопча от вертепа на Берия. След няколкото ми молби да ме пусне отново на партийна работа Берия ми подхвърли зловещо:

«Не искаш да работиш с мене ли? Е добре де — както искаш…»

След няколко дни ме изпратиха в Одеса. Отново ме избраха, за първи секретар на областния комитет, а наскоро след това се отби при мене началникът на областното управление на. НКВД и ми предложи до утре да остана вкъщи. Знаех какво значи това — чака ме всеки момент арест… А ония, които работеха с него и се съмняваха в нещо, Берия смяташе не за «прости» врагове на народа. Спаси ме като по чудо щастливият случай — тъкмо тогава арестуваха Берия… «Народен враг» беше универсалният повод за «отбиране» на ония, които не отговаряха на Сталиновия стандарт.“

Мисля, че образният израз на Епишев обхваща достатъчно вярно същината на въпроса. Да, наистина, мнозина не са „отговаряли“ на „Сталиновия стандарт“. Повечето са обвинявани само в това, че „не отговарят“. И тъкмо затова Сталиновата концепция за „народен враг“, която, погледнато отвън, той като че ли взима от ръководителите на Великата френска революция, няма нищо общо с техните разбирания. Въвелият революционно-демократична диктатура Робеспиер е обявявал за врагове „притежателите на несправедливо придобито богатство и тираничната аристокрация“. А Сталин, ще подчертая още веднъж — всички, които дори потенциално можели да не споделят възгледите му. Дори другомислието, дори подозрението за другомислие се е смятало за враждебно деяние. Никой, не се опълчва против единовластието му, но той чувства, че в душата си мнозина, особено от Лениновата „стара гвардия“, не одобряват неговия социализъм. Това е достатъчно за безгранично подозрителния и жесток диктатор да стигне до страшното си решение.

С помощта на идеологическия апарат Сталин постепенно създава в страната атмосфера на подозрителност, подготвя я за предстоящата кървава чистка.

Мнозинството от народа вярва, че се води борба на живот и смърт с ония, които не са се отказали от надеждата да върнат капитализма в нашата страна. Още през януари 1937 г. по вестниците се появяват уводни статии с пъстри заглавия: „Шпиони и убийци“, „Предават родината“, „Троцкист — вредител — диверсант — шпионин“, „Най-подли измежду подлите“, „Троцкистка шайка от реставратори на капитализма“… Непрекъснатият „масаж“ на общественото съзнание дава своите плодове — научавайки за низостта на ония, които толкова дълго се „замаскирали“, хората започват да негодуват.

Как е могло да се стигне дотам? Как са успели Сталин и свитата му да убедят партията и народа, че покрай тях гъмжи от врагове? Каква е била обосновката за истинското безумие в шпиономанията и похода срещу „вредителството“? На тези въпроси отговаря до голяма степен февруарско-мартенският пленум на ЦК на партията през 1937 г.

На пленума, продължил около две седмици, се изнасят редица доклади. Начало слага секретарят на ЦК А. А. Жданов, който разглежда подготовката на партийните организации за избиране на Върховен съвет на СССР по нова избирателна система и преустройството на партийнополитическата работа. Ползващ се вече с особената благосклонност на „вожда“, той изказва сякаш верни мисли, като подчертава, че „новата избирателна система означава далеч по-широка гласност в дейността на съветските организации“. Повдига напълно основателно въпроса за състоянието на вътрешнопартийната демокрация като изключително важно условие за нравственото здраве на ВКП(б). Но веднага цитира думите на Сталин, че макар „културната дейност на диктатурата да боде очите ни“, органите за потискане днес са нужни толкова, колкото в периода на гражданската война. Ние не можем да не вземем предвид, продължава докладчикът, че „докато нашите хора се надремят и наканят, враговете вече действат“. По думите на Жданов обстановката в партията е сложна. Редовете й редеят, в нея има немалко врагове. По-нататък заявява: „Вредната практика на кооптирането се е вкоренила дълбоко и е отишла далече. Практиката на кооптирането нарушава законното право на партийните членове да взимат участие в избора на своите ръководни органи.“

След това секретарят на ЦК привежда интересни данни. В бюрата на районните и на градските партийни комитети са направо кооптирани (без избиране) около 59% от членовете и кандидат-членовете на бюрата. В Киев например на 19 октомври 1934 г. в градския комитет на партията са кооптирани 14 души наведнъж, между тях и Ашрафян, Дзенис, Сенченко, Тодер и други, оказали се по-късно народни врагове. В Харковския градски партиен комитет от 158 членове и 34 кандидат-членове, избрани на IV градска партийна конференция, останали само 59, а са кооптирани 61. А бюрото на градския комитет, с изключение само на един член, продължава Жданов, се състои изцяло от кооптирани. На 4 април 1936 г. в Харковския Ленински район е повдигнат въпросът за „изключване на цяла група хора“. Повикват и актива. Защо? Защото на пленума на районния комитет присъстват 10 членове, а трябвало да бъдат извадени 12 души! Така 10 човека излапват 12 човека! (Смях сред участниците в пленума.) Дълго още Жданов привеждал такива примери.[4]

Това не са само симптоми на партийна антидемокрация. В партията се създава атмосфера на узаконяване на беззаконието, на позволено широко използване на силови методи. Сталин и обкръжението му създават морален климат, в който става възможно преминаването от административни начини за решаване на проблемите към методите на пряко насилие над потенциалните противници.

Още преди да започне пленумът, „господстващата личност“ извършва „разузнаване с бой“. Имам предвид разправата над Зиновиев и Каменев и над други болшевики. Народът я поддържа. Сега на Сталин пречат тези партийни дейци, които, макар и понижени като дребни служители, знаят много за него. За съвещанията в кабинета му, когато насъсква Зиновиев и Каменев срещу Троцки; за многобройните му интриги, подправяне на стари партийни документи (Сталин е „организирал“ например подаването на „записка“ от страна на Вл. Солин и Е. Стасова за необходимостта да се внесат изменения в протоколите от заседанието на ЦК на 23 февруари 1918 г. във връзка с Бресткия мир)[5]; за загадъчната афера с болестта и смъртта на М. В. Фрунзе и за други съмнителни страници от миналото, които „вождът“ никога не разлиства. Зиновиев и Каменев, вече лежат в затвора. Но той жадува да ги отпрати в небитието…

На 15 август 1936 г. по негово лично нареждане Зиновиев и Каменев отново са предадени на съд. Още не са започнали заседанията, още не е оповестено обвинителното заключение, а вестниците и радиото в един глас тръбят: „Смърт на гадовете!“, „Никаква милост за враговете!“, „Народните врагове — на бунището на историята!“ Сталиновата отмъстителност не признава компромиси — предишните му колеги от Политбюро са осъдени на смърт и разстреляни. Последната им молба — писмата им до Сталин с молба за помилване — остава без отговор. „Вождът“ се надява, че заедно с Каменев ще умре и направеното от него изказване пред XIV конгрес на партията: „Стигнах до убеждението, че другарят Сталин не може да изпълни ролята на обединител на болшевишкия щаб“; че заедно със Зиновиев ще умре и оценката му за Сталин като „кървавият осетинец, който не знае какво е това съвест“. Историята крие много тайни. Но че те ще останат завинаги неразкрити — на това не можел, не е и трябвало да се надява дори Сталин. Да, и двамата са „опозиционери“. И двамата са се борили за власт, за своето виждане на пътя към напредъка. Често лъкатушели, не били последователни. Но и врагове на социализма, на народа никога не са били. Сталин не обича да се ограничава само с „пласта“ на обезвредените врагове. И затова са изтребени или интернирани и семействата както на Зиновиев и Каменев, така и на стотици и хиляди други, на които „отказва да гласува доверие“. И така, след Каменев загиват жена му, двамата му синове (единият непълнолетен), брат му и жената на брат му… Сталин отсича не само дърветата, но и летораслите наоколо. През трийсет и седма година тази сеч се превръща в денонощен дървосек.

Докладите на Молотов, Каганович и Ежов на февруарско-мартенския пленум на ЦК на ВКП(б) са посветени всъщност на един въпрос — „уроците от вредителството, диверсиите и шпионажа на японо-германско-троцкистките агенти“. В тях липсва какъвто и да е разумен анализ, реално осмисляне на положението по простата причина, че самият обект на осъждане е мираж, привиждане. Изричат се безброй хули, заклинания. Едновременно с това се докладват и първите „резултати“, които днес просто зашеметяват.

В началото на доклада си Молотов заявява, че ще говори вместо Орджоникидзе. На 18 февруари, само седмица преди откриването на пленума, Серго се застрелва. В правителственото съобщение се казва, че е умрял от парализа на сърцето. Но както свидетелстват мнозина, които са познавали семейство Орджоникидзе, Серго реагирал крайно болезнено на натрапваната шпиономания и търсенето на врагове. Имал е няколко сериозни и остри разговори със Сталин. Но в отговор Сталин му изпраща доноси против самия него, получени в НКВД, с явното подмятане, че „дето има дим, има и огън“. Сигурно Орджоникидзе е разбрал, че „вождът“ иска от него пълно послушание, иначе го очаква трагичната съдба на другите. Като капак на всичко Сталин му възлага да изнесе доклад пред пленума „За вредителството в тежката промишленост“. Орджоникидзе трябвало да изпрати на заколение със собствените си ръце много от ръководителите на производството, непосредствено да участва в произвол, с който един истински болшевик не може да се съгласи. Той използва своя шанс на съвестта, макар и не по най-добрия начин, но в оная обстановка може би единствено достойния. В деня на трагичния избор хората на Ежов предават на Орджоникидзе протокола от разпита на брат му Папулий. Арестувани са и някои други роднини на Серго. Него буквално го тикат към съдбоносната крачка. И Серго я прави.

Когато отива в жилището на Орджоникидзе, Сталин заповядва да се оповести в печата „обоснована“ версия за самоубийството. По думите на близките му писмото, написано от покойника, се оказва у Сталин. Изглежда, че ние никога няма да узнаем съдържанието му. Сломявайки Орджоникидзе, „вождът“ се отървава от още един човек, принадлежащ към обкръжението му, но несподелящ курса към терор. (За Сталин става норма да тласне човека в обятията на смъртта, а после да носи ковчега или урната с праха му, да произнася траурни речи и да утешава роднините.)

Във връзка с погребението на народния комисар се налага началото на пленума да се отсрочи с няколко дни. За Сталин смъртта на Серго е само един обикновен епизод — той не обича колебливите. А Орджоникидзе, осъзнал, че пленумът трябва да одобри цяла програма за терор, не само се разколебава, но и изразява протеста си, като се самоубива. Впрочем така ще постъпят в ония години и много други — Томски, Гамарник, Сабинин, Любченко…

В доклада си Молотов сипе цифри след цифри, имена след имена на „врагове на народа“, докопали се до тежката промишленост — Аристов, Гайдеров, Берман, Норкин, Карцев, Аркус, Язовских, Яковлев и десетки други ръководители. По неговите думи цялото това „юдино хоро на терористи и троцкистки агенти“ води Пятаков. В стремежа си да изтъкне не само разширяването на „вредителството“ в народното стопанство, но и поведената активна борба срещу него, Молотов посочва зловеща статистика — броя на осъдените от редица народни комисариати към 1 март 1937 г.:

Народен комисариат на тежката промишленост — 585 души;

Народен комисариат на просветата — 228;

Народен комисариат на леката промишленост — 141;

Народен комисариат на транспорта — 137;

Народен комисариат на земеделието — 102.[6]

И така нататък за двадесет и едно ведомства. В доклада си Молотов през цялото време набляга, че всички тези вредители са действали по указания на „троцкисткия център“. Председателят на Съвета на народните комисари обяснява „стратегията“ на вредителството с лозунга на Троцки: „Да се нанасят чувствителни удари по чувствителни места.“

Дори да е допускал, че има случаи на вредителство, а възможно е да е имало, председателят на Съвета на народните комисари трябвало да знае, че при огромните мащаби на проектиране и строителство въвеждането на новите промишлени и други обекти в експлоатация ставало често крайно прибързано и припряно — „с кавалерийска атака“. Слабата техническа стъкменост, ниската производствена и технологична култура, слабата дисциплина и недостатъчната компетентност не може да не водят до аварии, катастрофи, пожари и негодна продукция. Но всичко това се обявява само като резултат от „провокациите на троцкистките вредители“.

В същия дух е и докладът на Каганович, който изяснява уроците от вредителството в железопътния транспорт. Тук асортиментът е друг: троцкистите спъват пускането в експлоатация на локомотив „ФД“, забраняват „надвишаването на нормите“ (а щом въпреки указанията на „нормировчиците“ ги нарушат, започват авариите и катастрофите), възпират стахановското движение, провалят превозните планове. Каганович също е съставил списък на вредителите ръководители: Кудреватих, Василиев, Братин, Нейщат, Моршчихин, Бекер, Кронц, Бреус, Барски и много, много други. За да не изостане от Молотов, той също заявява, че в Народния комисариат на транспорта „не си човъркат носа“, не си губят времето и също са тръгнали на лов за „врагове“. Вече стана дума за „статистиката“ на Каганович. Не е трудно да си представим как са „разобличавани“ и „уволнявани“ (думи на Каганович) от транспорта хиляди хора. Не ни остава нищо друго, освен да се учудваме на тази сговорна дружина в железниците от буквално всички видове „народни врагове“ — бивши жандарми, есери, меншевики, троцкиста, бели офицери, вредители и шпиони.

Със своя доклад Ежов още повече нажежава обстановката: излиза, че „враговете“ са проникнали буквално навсякъде. Страшната му „статистика“, която, струва ми се, не е нужно да привеждам, създава мрачно впечатление с налагащия се извод, че в страната върлуват навсякъде и най-активно многобройни враждебни организации.

В навечерието на пленума Ежов, този нравствен и физически пигмей, е удостоен със званието генерален комисар на държавна сигурност, което никой преди него не е получавал. По-късно с това звание е накичен само Берия. Някои идеи в доклада на Сталиновия народен комисар направо наливат масло в огъня, насърчават доносниците да разгърнат широка кампания за търсене на „вътрешни врагове“. „От няколко месеца — заявява той — не е отбелязан случай някой стопански ръководител или ръководител на народен комисариат да ми позвъни по собствена инициатива и да ми каже: «Другарю Ежов, еди-кой си ми се вижда нещо подозрителен, нещо там при него не е съвсем благополучно, заемете се с този човек.» Няма такъв случай. Най-често, когато повдигнеш въпроса за арестуването на едни или друг вредител, някои другари, обратното, опитват се да защитават тия хора.“[7]

В специалното постановление, прието на пленума във връзка с доклада на Ежов, отново се отбелязва, че Народният комисариат на вътрешните работи е закъснял в борбата с враговете най-малко с 4 години. Излиза, така поне казал Сталин, че кървавата чистка е трябвало да бъде извършена в навечерието на XVII партиен конгрес. На НКВД се вменява в дълг „да доведе до край разобличаването и разгромяването на троцкистките и другите агенти, за да се задушат и най-малките прояви на антисъветска дейност“[8]. Но всичко това е само прелюдия. Емпиричните агентурни разкрития на Молотов, Каганович и Ежов повече плашат здравомислещите участници в пленума, отколкото да ги убедят в съществуването на всеобщо вредителство. Нужна е теоретична и политическа обосновка. Първите докладчици само са обрисували „ландшафта“, където действат „враговете“, но техният облик, „природата“ им и причините за активизирането им са неясни. Сега не ни остава нищо друго, освен да гадаем за какво са мислели участниците в пленума, какви чувства са изпитвали — три години след „конгреса на победителите“, в двайсетата година на съветската власт да се изправят отново едва ли не пред тотална „опасност от реставриране на капитализма“. Сталин, който вече до голяма степен е „освободил“ Централния комитет от преминалите през Лениновата школа болшевики, решава отново — за кой ли път! — да прибегне до извънредни мерки. Нужна е точна и ясна програма. „Вождът“ я формулира. Нужна е теоретична обосновка на терора над „враговете“. Той свършва и тая работа. Нужно е хората „да се вдигнат“ и да ликвидират „троцкистките и разните други двуличници“. Сталин решава и тази задача. От прецизните формулировки, от добре обмислената структура на доклада, който той изнася пред пленума, от съдържанието на заключителното му слово и написаните собственоръчно от него резолюции се вижда какво голямо значение отдава „вождът“ на предстоящата кървава чистка. Но дори и Сталин надали е предполагал колко голяма ще се окаже инерцията на насилието и колко тежки ще бъдат последиците от тази трагична за нашия народ крачка.

Докладът на Сталин е озаглавен „Относно недостатъците в партийната работа и мерките за ликвидиране на троцкистките и другите двуличници“. По многобройните задрасквания, бележки по полетата и вмъквания, направени четливо, се вижда колко усърдно се е готвел той за тоя доклад. Не „изпада“ в дребнав „лов“ на враждебно настроени функционери, с което се занимават до самозабрава Молотов, Каганович и Ежов. Основният докладчик поставя всяко нещо в неговата преградка. Отначало „вождът“ дава характеристика на феномена „политическо лекомислие“, после преминава към последиците от капиталистическото обкръжение. Тук той вярно отбелязва, че „опасността от страна на империализма е реална и че винаги трябва да се има предвид в процеса на социалистическото строителство“, а това вече е съвсем погрешно. Характеризира троцкистите като „побесняла и безпринципна банда вредители, диверсанти, шпиони и убийци, действащи по указания на разузнавателните органи на чужди държави“. Фактически Сталин сочи троцкизма като главна опасност за социализма. След подробна характеристика на съвременния троцкизъм той идва до непризнаващия никакви граници зловещ извод:

„Колкото по-напред отиваме, толкова по-големи успехи ще имаме, толкова по-силно ще се озлобяват остатъците от разгромените експлоататорски класи, толкова по-скоро те ще преминат към изострени форми на борба, толкова повече ще пакостят на съветската държава, толкова по-стръвно ще прибягват към най-безразсъдни средства за борба като последен опит на обречени да загинат.“[9]

В много свои изказвания от края на 20-те, а после в годините от 1934 до 1936 Сталин проповядва теорията за изостряне на класовата борба със затвърдяването на позициите на социализма. Тази концепция е парадоксална по звучене и ненаучна по съдържание. Но Сталин е прагматик. На него му е нужно да обоснове „теоретично“ подготвяната тотална чистка. Освен „вождът“ никой друг от неговото обкръжение не може да реши тази задача. Нужно му е да бъде решена. „Вождът“ отдавна е свикнал всичките му теоретични умозаключения да служат за оправдаване на политическия курс на партията. От една страна, още през 1934 г. заявява, че експлоататорските класи в Съветския съюз са ликвидирани, а от друга, след малко повече от три години започва неочаквано да доказва, че борбата „се изостря“. Това, подчертава той на пленума, стана възможно, защото бившите опозиционери се маскираха и започнаха да водят скрита решителна борба, консолидираха силите си в очакване да дойде тяхното време. Сталин изброява цели „шест гнили теории“, които пречат на партията да разгроми окончателно „троцкистката банда“: не можело да се смята, че преизпълнението на плана ще сведе до нула деянията на вредителите; безсмислено било да се вярва, че стахановското движение ще ликвидира вредителите; грешели ония, които смятат, че троцкистите не готвят свои кадри, и така нататък.

Докато предишните докладчици и мнозина от изказващите се насочват вниманието си към своите впечатления от конкретното всекидневие и споменават конкретни факти на вредителство, Сталин както винаги натиква всичко в строга схема. В заключителното си слово на 5 март заявява, че „има осем точки, по които участниците в пленума не са наясно“. В някои от тези точки намираме и отделни верни разсъждения (например, че има предишни троцкисти, които са заели правилни позиции и „те не бива да бъдат опетнявани“), има и явно вождовски разсъждения (ръководителите трябва да се вслушват в гласа на тъй наречените „прости хорица“), „мобилизиращи“ лозунги („враговете ще разгромяваме и в бъдеще, както ги разгромяваме сега и както ги разгромявахме в миналото“). Поклонник на простите афоризми и разбираемите от всички сравнения, пред пленума Сталин заявява: „За да се спечели сражение, може да потрябват няколко корпуса. А за да се загуби — няколко шпиони. За да се построи голям железопътен мост, са нужни хиляди хора, а за да се вдигне във въздуха, са нужни само няколко души.“[10] Накратко казано, „вождът“ набляга върху особената опасност дори от „отделни шпиони“, като подтиква с това всички към по-голямо усърдие в разобличаването им.

Резолюцията по доклада на Сталин съдържа двайсет и седем категорични тезиса. Моливът на „вожда“ им е дал завършен вид:

— Осъжда се практиката да се подценява пропагандисткият фронт.

— Осъжда се практиката пленумите да се прегръщат в средство за парадни манифестации.

— Осъжда се практиката на груповщина при разпределянето на партийните сили.

— Осъжда се практиката на бездушно отношение към съдбата на отделни членове на партията… и т.н.[11]

На пръв поглед, трудно е да не се съгласим с основното съдържание на Сталиновите постулати, но бедата е там, че реално погледнато, тези декларации не са повлияли ни най-малко върху „съдбата на отделни членове на партията“, не предотвратяват и други нарушения на демократичните основи, върху които е изградена дейността на ВКП(б). Например два дни преди приемането на тези решения, задължаващи „да се осъжда практиката на бездушно отношение“, е решена съдбата на Бухарин и Риков, а един месец по-рано влиза в сила присъдата над Пятаков, Радек, Соколников и други „шпиони“ и „терористи“, но всъщност другари по партия. За Сталин става навик разминаването между думи и дела. Онова, което е предназначено за „широката публика“, изглежда почти без изключения повече или по-малко престижно, демократично, законно. А това, което става достояние на тесен кръг лица, се държи в строга тайна. Двойният морал, двойните стандарти, двояките подходи се превръщат в норма за създалата се около Сталин система на отношения. Това се проявява особено нагледно, когато се решава съдбата на Бухарин и Риков.

На февруарско-мартенския пленум от 1937 г., който одобрява курса към изостряне на борбата с „троцкистките шпиони и терористи“, е приета резолюция „по делото на Бухарин и Риков“, които до пленума все още са кандидат-членове на Централния комитет. За изработването на проект за постановление на пленума по този въпрос е създадена комисия под председателството на Микоян, в която влизат Андреев. Сталин, Молотов, Каганович, Ворошилов, Калинин, Ежов, Шкирятов, Крупска, Косиор, Ярославски, Жданов, Хрушчов, Якир, Берия, Ейхе, Багиров, Будьони, Чубар, Косарьов, Постишев, Гамарник и редица други членове на ЦК (всичко 36 души).[12]

За заседанието на тази комисия Бухарин подготвя обстойна емоционална записка, в която отхвърля всички обвинения срещу него. Изпадналият в немилост теоретик написва и няколко писма до Сталин, в които се опитва да убеди „вожда“, че дадените против него „показания“ на група арестувани „народни врагове“ са инспирирани, че няма никакво отношение към терористичната, шпионската и всякаква друга подобна дейност. Бухарин успява да влезе на два-три пъти във връзка със Сталин по автоматичния телефон (който все още не е иззет от жилището му). Сталин го успокоява:

„Николай, стига с тия нерви: Ще си изясним нещата… Ние вярваме, че не си враг. Но щом Соколников, Астров, Куликов и други двуличници, които са признали вредителството си, «сочат» тебе, трябва спокойно да проучим въпроса… Успокой се!“ — „Как може дори да се помисли, че съм «помагач на терористични групи»!“ — избухва Бухарин. „Спокойно, Николай, спокойно. Ще си изясним нещата…“ — и Сталин окачва слушалката.

Комисията не изслушва обясненията на Бухарин и Риков. Главните „аргументи“ са същите: участниците в „паралелния троцкистки център“ потвърждават, че Бухарин, Риков и бъдещите им „едноутробни“ са знаели за вредителската и терористична дейност на „центъра“ и са му съдействали. Бухарин е отчаян, Риков се държи по-сдържано, разбирайки, че ги чака невъзвратимо съдбата на неотдавна разстреляните Зиновиев и Каменев, а след тях и Пятаков, Муралов, Дробнис, Шестов и други „долни изменници“. Именно такива епитети се вкарват в употреба, когато става въпрос за политически процеси. В знак на протест против чудовищно несправедливите обвинения Бухарин обявява гладна стачка.

Вечерта на 26 февруари, а после на 27 февруари сутринта Поскрьобишев звъни на Бухарин и му съобщава, че той и Риков трябва да се явят на пленума (макар да са все още кандидат-членове на Централния комитет, Бухарин и Риков не присъстват на всички заседания). Освен Уборевич и Акулов никой не им подава ръка. Започва заседанието на комисията на пленума по „въпроса“ за Бухарин и Риков. Още преди Ежов да докладва, Сталин подхвърля към залата: „Бухарин е обявил гладна стачка. Николай, ти на кого поставяш ултиматум, на Централния комитет ли? Поискай извинение от него!“ — „Но нали се каните да ме изключите от партията…“ — „Искай извинение от Централния комитет.“

Както често се случвало с него, Бухарин не издържа. В думите на Сталин му се мярват проблясъци на надежда. Обаче веднага разбира, че при разглеждането на неговия „въпрос“ за основа ще служат материалите от следствието, извършено от НКВД, а обясненията му — писмени и устни — ще се приемат само като опит „да заблуди партията“. Сега можем само да предполагаме какво са изпитали Бухарин и Риков пред стената не просто на неразбирането, а на предварително програмираната враждебност. Членовете на комисията разполагат с данни, които се опират на „доказателства“ и „показания“, получени от вече осъдените по непозволен начин.

На предложението на председателя на комисията Микоян да признае чистосърдечно участието си в антидържавна дейност Бухарин отговаря остро от мястото си:

„Аз не съм Зиновиев и Каменев и не мога да лъжа за себе си.“

„Не си ли признаете — отвръща му веднага Молотов злобно, — с това именно ще докажете, че сте фашистки наемник, тъкмо те пишат в своята преса, че машите процеси били провокационни. Ще ви арестуваме — осъзнайте се!“

„В НКВД има хора, които, прикривайки се зад авторитета на партията, вършат невиждан произвол“ — продължава Бухарин.

„Е добре тогава, там ще те пратим — намесва се Сталин, — ще идеш да видиш…“

Не само Сталин, Ежов и най-близкото Сталиново обкръжение, по всяка вероятност всички знаят, че обвиненията са фалшиви. Бухарин и Риков, целият живот на които е пред очите на народа като на длан, не може да бъдат врагове. Сталин усеща, че запозналите се с писмените обяснения на Бухарин членове на комисията се колебаят, и побързва да приключи с обсъждането на предварително съгласуваното решение. Пристъпват към писмено гласуване на предложението на Ежов, което гласи: „Бухарин и Риков да се изключат от състава на кандидат-членовете на Централния комитет и на членовете на партията и да се предадат на съд от военен трибунал с прилагане на най-тежката наказателна мярка — разстрел.“ Но още следващият гласуващ, Постишев, заявява, че е „за изключването и предаването на съд, но без разстрел“. Будьони, Мануилски, Шверник и Косарьов са „за изключване, съд и разстрел“. Антипов, Хрушчов, Николаев и Шкирятов са „за изключване и без разстрел“…

Сталин разбира, че единодушно решение вече не може да се вземе, и прави своя ход, обмислен както винаги докрай:

„Аз предлагам — заявява той — Бухарин и Риков да се изключат от партията и да не се предават на съд, а въпросът им да се предаде за разследване от НКВД.“

Сталин знае, че това е равносилно на чудовищното и противозаконното „да се изключат, съдят и разстрелят“, но привидно се прави на миротворец, дори на „хуманист“. Сигурно след предложението му у Бухарин и Риков отново замъждуква слабото въгленче на надеждата. Не ще и дума, че след Сталиновото обобщение повечето членове на комисията се изказват с облекчение:

„Аз съм за предложението на другаря Сталин“ — така заявяват Крупска, Варейкис, Молотов и Ворошилов. Други — като Косиор, Петровски и Литвинов — повтарят думите на Постишев „за съд без разстрел“. Но не може да бъде изхвърлено от историята и това, че Косарьов и Якир, най-близките поредни жертви на беззаконието, гласуват и след Сталиновото предложение за „изключване, съд и разстрел“. Председателстващият заседанието на комисията Микоян не изказва публично мнението си. След поименното допитване решават да гласуват още веднъж. Сега вече единодушно е прието предложението на Сталин:

1. Да се изключат от състава на кандидат-членовете на ЦК на ВКП(б) и на членовете на ВКП(б) Бухарин и Риков; да не се продават на съд, а делото на Бухарин и Риков да бъде изпратено в НКВД.

2. Да се възложи на комисия в състав другарите Сталин, Молотов, Ворошилов, Каганович, Микоян и Ежов да изработят въз основа на приетото решение проект на мотивирана резолюция.

27.02.37

Председател на комисията

А. Микоян[13]

Сталин разбира, че е нужно да се подготви още един процес. За „вожда“ изходът е ясен.

Бухарин и Риков са арестувани веднага след заседанието, на излизане от залата. Започват да текат дългите тринайсет месеца, отделящи пленума от финала на трагедията на Бухарин и Риков, а заедно с тях и на много и много хора, които биха могли потенциално да бъдат против единовластието на „вожда“.

Остава да се добави, че по „делото“ на Бухарин и Риков е приета изпъстрена със собственоръчните поправки и вмъквания на Сталин резолюция. По същината си тя се превръща в политическа инструкция и методологичен ключ при разглеждането на подобни дела. Пленумът не само одобрява теоретичните тезиси на Сталин за „изострянето на класовата борба“ на съвременния етап, но и изнася урок каква трябва да бъде реакцията срещу „вражеските“ действия. В резолюцията има три точки:

„1. Въз основа на следствените материали пленумът на Централния комитет установява, че другарите Бухарин и Риков най-малкото са знаели за престъпната, терористичната, шпионската и диверсионната дейност на троцкисткия център, но са криели това, с което именно са съдействали на престъпното дело.

2. Въз основа на следствените материали от НКВД и очните ставки пленумът на ЦК установява като минимум, че другарите Бухарин и Риков са знаела за организирането на престъпни терористични групи от страна на техните ученици и привърженици Слепков, Цейтлин, Астров, Сапожников, Марецков, Нестеров, Родин, Куликов, Котов, Угланов, Зайцев, Кузмин и други и не само не са водели борба, но са ги и насърчавали.

3. Пленумът на ЦК на ВКП(б) установява, че записката на др. Бухарин до ЦК на ВКП(б), в която се опитва да опровергае показанията на изброените по-горе троцкисти и десни терористи, е по съдържанието си клеветнически документ.

Като има предвид казаното и като взима под внимание, че и по времето на Ленин др. Бухарин водеше борба против партията и против Ленин (както и Риков), всичко, което е станало, не е случайно или неочаквано и затова (по-нататък написаното е от ръката на Сталин — б.а.) «Бухарин и Риков да бъдат изключени от състава на канд.-членовете на ЦК на ВКП(б) и от редовете на ВКП(б). Делото на Бухарин и Риков да бъде предадено на НКВД.»“[14]

Тук няма вече нито думите другари, нито съкращението „др.“…

Сталин обаче още не дръзва да отстрани Бухарин и Риков веднага. Все пак партията и народът много добре ги познават. Нужен е процес, а за да „узреят“ обвиняемите за него, се иска време.

Сталин е ненадминат политически драматург и режисьор. За разлика от Шекспир, който чрез Хамлет казва „Да бъдеш или да не бъдеш“, такава дилема той не е имал. Това е особеното е неговата зловеща политическа натура. Заслужава да се подчертае: дилемата на Хамлет засяга само Хамлет. Сталин обаче решава съдбите на хиляди и милиони хора. Така триумфът на „вожд?“ се превръща в страшна трагедия за народа.

Решенията на пленума на Централния комитет предизвикват чудовищен импулс. Още през март 1937 г. в републиките и областите се свикват пленуми на партийните комитети. На тях не само се съобщават указанията на „вожда“, но и се докладват първите резултати от изпълнението им. Ето например няколко извадки от доклада на Жданов, изнесен на 15 март 1937 г. в Ленинград:

„Както се оказа. Бухарин и Риков не са се различавали по нищо от зиновиевците и троцкистите. От една и съща шайка разбойници са. По-позорно, по-гнусно, по-отвратително поведение от това на Бухарин и Риков не мога да си спомня. Четири дни се мъчехме да научим от тях истината. Но дори искрица, дори сянка от човешко отношение към партията не дочакахме. Както беше заявено от тяхна страна, ние не сме им били съдии.“ По-нататък Жданов решава да „представи“ Бухарин в колкото е възможно по-унизителен вид. Гладната му стачка, е актьорски похват: „В 12 часа през нощта си похапнал по-хубавичко, като за случая, и обявил гладна стачка до 10 сутринта…“[15]

Жданов има вече какво да каже и за разгърналата се в Ленинград „работа“ по издирването на „врагове“ — „в Кировското и в Октябърското железопътно управление са разкрити 8 вредителски групи; 10 групи — в заводите в града, а също така в НКВД, в противовъздушната отбрана, в партийния апарат…“ За кратко време във всички районни комитети са разкрити „гнезда на врагове“ — във Виборгски район — 13 души, на Василиевския остров — 12, в Кировския — 12… Всичко 233 партийни работници. „Можете да си представите колко замърсен е партийният апарат!“

С енергични щрихи Жданов продължава да рисува картината на гъмжилото от врагове в града люлка на революцията. „От 1933 до 1936 г. Института за червена професура са завършили 183 души. От тях 32 са вече арестувани. От 130-те, оставащи сега в Ленинград, 53 са разобличени като народни врагове“[16] — докладва Жданов, един от Сталиновите теоретици на терора и практици в прилагането му, сподирян от възгласи на негодувание. Същите възгласи, вълни от възмущение се носят по цялата страна. А недоумението и страданията, сковани от страх, са неми, безмълвни…

Оттогава е минало повече от половин век, но болката и горчивината от тежките загуби остават. В писмото си К. А. Кужела, 80-годишен ветеран от Перм, си спомня: „Почти всяка нощ, сънувам себе си млад, в далечния колимски лагер, и всеки път се събуждам от ужас…“

[1] Ленин, В. И. Събр.съч. Т.30, с.120. ↑

[2] Манфред, А. З. Великая французская революция, с.328, 345; Матьез, А. Французская революция. Т.3. Террор. М., 1930, с.195. ↑

[3] ЦПА ИМЛ, ф.17, оп.2, д.612, л.1-3. ↑

[4] ЦПА ИМЛ, ф.17, оп.2, д.612, л.6. ↑

[5] ЦГАКА, ф.33987, оп.3, д.1075, д 37–42. ↑

[6] ЦПА ИМЛ, ф.17, оп.2, д.612, л.8-16. ↑

[7] НПД ИМЛ, ф.17, оп.2, д.612, л.57. ↑

[8] Пак там. ↑

[9] ЦПА КМЛ, ф.17, оп.2, д.612, л.8. ↑

[10] ЦПА ИМЛ, ф.17, оп.2, л.612, л.9-11. ↑

[11] Пак там, вып. III. ↑

[12] ЦПА ИМЛ, ф.17, оп.2, д.577, л.5-15. ↑

[13] ЦПА ИМЛ, ф.17, оп.2, д.577, л.5-20. ↑

[14] ЦПА ИМЛ, ф.17, т.2, д.577, л.10-25. ↑

[15] ЦПА НМЛ, ф.77, оп.1, д.439, л.118. ↑

[16] Пак там, д.644, л.42-89. ↑

ФАРСЪТ С ПОЛИТИЧЕСКИТЕ „СПЕКТАКЛИ“

В иконописните изображения на Страшния съд, пред който според словата на евангелиста Матей ще застанем всички, художниците са изографисали наказанията за земните ни грехове. За разбойниците — бесило, за сребролюбците — разтопено злато в гърлото, за развратниците и блудниците — геена огнена, за свещенослужителите, които не радеят за паството си — пряк път към пъкъла. Старите стенописци са изобразили и малодушник с разперени ръце, който не знае накъде да тръгне: половината живот живял праведно, а през другата половина грешил, както му падне, клеветниците висят окачени за езиците си. Намерило се е в библейските картини и място за немилостивите и несправедливи съдници — изяжда ги стръвно „червото ненаситно“. Но като гледаме тези творения на старите зографи, трудно можем да разберем от какво са се ръководели в отсъжданията си несправедливите съдници, погазили най-святото — правдата.

Съвсем друг е въпросът с потъпканите всякаква справедливост съдии, оформили разправата с бившите и потенциалните „опозиционери“. Главният режисьор на съдебните политически спектакли знае какво иска. Сталин мрази Троцки. Но не отхвърля някои негови методи, въпреки че никога не признава това. Ще напомня, че в библиотеката му фигурират практически всички книги на Троцки. Една от тях — „Основните въпроси на пролетарската революция“ — му е близка по дух. Особено главата „Тероризъм и комунизъм“, където Троцки казва: „Революцията иска от революционната класа да постигне целта си с всички средства, които има на разположение: ако е нужно — въоръжено въстание, ако се налага — тероризъм… Там, където се натъкне на въоръжен заговор, покушение, метеж, тя (революционната класа — б.а.) ще стовари върху главите на враговете си сурова разправа. Въпросът за формата на репресията или за степента й, разбира се, не е «принципен». Терорът може да бъде твърде ефикасен спрямо реакционната класа, която не иска да слезе от сцената. Премахването е могъщо средство в политиката…“[1] Когато пристъпва към „всеобщо разчистване“, Сталин, разбира се, използва идеите, изказани от Троцки петнайсет години по-рано. Прилага тези рецепти в периода на революцията и гражданската война, но ги прилага и след като е обявил, че „социализмът е победил напълно“. От това спокойно можем да направим извода, че Сталин вижда в масовите репресии „законен метод“ на диктатурата на пролетариата и тогава, когато в страната няма вече експлоататорски класи. А пък и Жданов разяснява именно така положенията в Сталиновия доклад пред февруарско-мартенския пленум: „Репресията играе възпитателна роля.“[2] Естествено, тук всеки може да попита какво да се разбира под „репресия“? Но надали има някой, на когото да не е ясно как Сталин разбира същината на репресиите. Във връзка с това ще направя едно отклонение.

Както се вижда от многобройните писма, които получавам след публикациите си, има читатели, които биха искали да изхвърлят Сталиновите репресии извън сметката. Съгласни са да бъдат анализирани всичките негови стъпки, „заслуги“ и „деяния“, но не искат дори и да се спомене за репресии. В най-добрия случай ме препращат към Ежов, Берия и т.н. И така се стига до едно своеобразно „разслояване“ на биографията му: признава се онова, в което тия хора вярват. Когато четях томовете дела с имената на хилядите избити хора, невинно избити „благодарение“ на Сталин, слушах сякаш гласовете им от дълбините на миналото — гласове, изпълнени с недоумение, предсмъртна мъка, отчаяние и пропаднали надежди. Мисля, че добре ще е да им се даде на тия хора, опитващи се да оневинят деспота, да попрелистят томовете. Репресиите като краен изблик на диктаторско единовластие представляват апотеоз на аморалността. Сталин бавно, но неотстъпно е вървял към тотален терор. Но на него, злобния човек, човека с коварен ум, са му нужни „оправдателни“ аргументи пред партията, народа, историята. А такива аргументи не е имал. И започва да ги фабрикува, да извършва фалшификации с помощта на политическите процеси. Дирижирайки ги зад кулисите, той е преследвал ясни за него цели.

След процеса срещу Зиновиев и Каменее на 23 януари 1937 г. в Москва започва така нареченият процес на „седемнайсетте“. На него заедно с Пятаков, когото Ленин нарича в своето „Писмо до конгреса“ човек „с несъмнено забележителна воля и забележителни способности“, има още шестнайсет обвиняеми. Главната цел на процеса е да се докаже, че с помощта на тези хора Троцки е организирал вредителски акции, подготвял е реставрирането на капитализма в Съветския съюз. Процесът е така усърдно „натъкмен“, че Пятаков с неговата „забележителна воля“ започва да описва най-цветисто срещата си с изгнаника в Осло (където подсъдимият никога не е ходил) и да говори, че в своята „директива Троцки предвиждаше два варианта за възможността да дойдем на власт. Първият вариант е възможността за идването ни на власт преди войната, а вторият — по време на войната. Първия вариант Троцки си представяше като резултат, както казваше, на концентриран терористичен удар. Той имаше предвид извършването на терористични актове против редица ръководители на ВКП(б) и съветската държава и, разбира се, преди всичко против Сталин и най-близките му помощници. Вторият вариант, който беше от гледна точка на Троцки по-вероятен — това е военното поражение…“[3] И по-нататък все в същия дух. Сталин сломява Зиновиев и Каменев с продължителна обсада и с измама, а Пятаков и неговите „съизвършители“ — с мъчения.

Особено потискащ е още един спектакъл, така нареченият процес на „двадесет и единия“. С него се готви разчистване на сметките с Бухарин, Риков, Крестински, Раковски, Розенголц и други мъченици, жертви на Сталиновия произвол.

С тези съдебни процеси Сталин иска да нанесе последния си съкрушителен удар на бившите — в по-голямата си част — привърженици на Троцки, като им окачи табелка на гърдите „Побесняла банда вредители“, занимаваща се „с шпионаж, терор, убийства и палежи“. Троцки е главната идейна и политическа мишена. „Дуелът“ с Троцки продължава. Той трябва на всяка цена да бъде окончателно сразен. И никак не е чудно, че в обвинителното заключение по делото на Г. Л. Пятаков, К. Б. Радек, Г. Я. Соколников и останалите в няколкото страници на текста името на Троцки се споменава петдесет и един пъти. Аналогична е картината и в обвинителното заключение по делото на Н. И. Бухарин, А. И. Риков, Н. Н. Крестински, К. Г. Раковски, А. П. Розенголц и другарите им по нещастие. Когато процесите започват, през цялото време Троцки, който тогава е в Мексико, дава да се разбере, че наистина „съдят негови съмишленици, но ги съдят за идеите им“. Почти във всяко издание на своя „Бюлетин на опозицията“ той непременно помества по нещо за Раковски, Крестински или Розенголц, посочва тяхната „несъвместимост“ със Сталин и подчертава солидарността си с тях. Изгнаникът публикува почти редовно „протести“ против преследването на неговите „привърженици“. Цялата защита, която Троцки поема над „народните врагове“, е добре дошла за „вожда“, дава му допълнителни „аргументи“.

Сталин усеща приближаването на войната. Не може да се отърве от чувството, че гледа на външния свят с очите на Троцки. Нека да повторя, „вождът“ се е страхувал да признае това дори пред себе си. Достатъчно е да прочете нещо, написано от Троцки, за да му стане ясно, че изгоненият „вожд“ не „бълва прокоби“ напразно. Ето какво пише Троцки в „Предадената революция“: „Можем ли да очакваме, че Съветският съюз ще излезе от приближаващата се световна война, без да бъде победен? На този открито поставен въпрос ние ще отговорим също така открито: ако войната остане само война, поражението на Съветския съюз ще бъде неизбежно. В технически, икономически и военен смисъл империализмът е несравнимо по-силен.“[4] На Сталин това звучи като присъда не само над социализма, а и над самия него. Но той не току-тъй нарича себе си стоманен — толкова лесно няма да свие знамето. Още сега, преди войната, ще трябва да махне всички потенциални помагачи на фашизма! Защото, ако Хитлер дойде с меч, той ще тури тук някого от „изплъзналите се“, от „недоубитите“, разсъждава „вождът“. Ние ще се готвим за бъдещата война, а възможната „пета колона“ ще премахнем още сега. Хитлер няма да намери тук опора… Сигурно Сталин така си е мислел. За това говорят и думите на Молотов, който според свидетелството на Ф. Чуев малко преди смъртта си твърди, че в навечерието на войната Сталин е провеждал курс към максимално ограничаване на социалната база на възможните куизлинговци и лаваловци.

Въпреки общия подем, успехи, въпреки консолидирането на обществото върху основата на вождизма не са малко и провалите, значителните щети и неуспехи. Многобройните недостатъци в промишлеността, хроничното изоставане в селското стопанство и бавното повишаване на жизненото равнище трябва да бъдат обяснени. На Сталин му се вижда най-удобно да стовари цялата вина върху „вредителството и диверсиите“. Във всекидневните си сборни донесения послушните изпълнители, надушили правилно адреса на класовия враг, за който говори „вождът“, докладват каквото трябва. Ето например малка извадка от сборното сведение за 19 октомври 1937 г.:

„ЦК другаря Сталин

СНК другаря Молотов

Секретаря на ЦК др. Ежов

В Урал, в с. Табори, за разстройване на колхоза са осъдени на разстрел 5 души (включително предс. на районния поземлен отдел Мешавкин Н. Л.).

Минск. За умишлено замърсяване на брашното са разстреляни 5 души (включително зав. снабдителния отдел Чудновски Р. Л., зав. отдела «Заготзерно» Левченко В. М., директорът на елеватора Каплански В. Н.).

Саратов. Троцкистко-дясната група изпусна голямо количество нефт във Волга. Осъдени са на разстрел 9 души, включително управл. саратовския клон на «Главнефт» Браткин М. Н., директорът на крекинг-завода Богданов В. Ф., професорът от Саратовския университет Орлов Н. А.

Ленинград. По нареждане на агентите на гестапо в системата на «Лененерго» — систематични злополуки с осакатявания на работници. Осъдени на разстрел — 10 души…“[5]

Дълги са тип списъци. Накрая, преди подписа „В. Улрих“ — лаконична добавка: „Всички присъди са приведени в изпълнение.“ Често върху тези чудовищни сборни сведения в единия ъгъл има надраскана набързо забележка: „Доложено на другаря Сталин. Поскрьобишев.“

След шумните политически процеси през януари и юни 1937 г. и през март 1938 г. тези масови трагедии стават обикновено явление в периода 1937–1938 г. Сталин е уверен, че сега на всички е станало ясно кой пречи на още по-бързото движение напред, кой „продава“ родината, кой готви „убийство на Сталин и неговото обкръжение“, кой изпълнява директивите на Троцки. Политическите процеси в Москва стават своеобразни детонатори на експлозиите от насилие в страната, на масов терор по отношение не само на потенциалните противници по Сталин, но в повечето случаи и просто спрямо случайни хора, особено спрямо ръководители, в чиито предприятия или учреждения са станали някакви произшествия — пожари, експлозии, срутвания, аварии и т.н. Някъде към края на 1937 г. размахът на репресиите като че ли се изплъзва от всякакъв контрол. В много народни комисариати и други ведомства доносът е начин за оцеляване. Цялата тази буря е последица от първите големи политически процеси, образувани въз основа на личното решение на Сталин и одобрени от свитата му.

Поразява ледената безчувственост и безграничната жестокост, с които „вождът“ неизменно дава съгласието си за премахване на обвинените. Докладват му за отделни лица, за групи, представят му огромни списъци. В архива на Сталин само веднъж срещнах документ, който в известна степен говори за „милосърдието на «вожда»“:

„До др. Сталин Й. В.

Към прокуратурата се обърна жената на Куклин А. С., осъден на 18 януари 1936 г. на 10 години лишаване от свобода. Куклин излежава наказанието в Бутирския затвор. При медицинското освидетелстване на 7 януари т.г. е установено, че Куклин е болен от злокачествен тумор в хранопровода. Положението му е признато за безнадеждно.

Моля указанията Ви.

22 март 1936 г.

А. Вишински“

По-надолу е решението: „Дадено е указание от др. Сталин на др. Улрих за предсрочно освобождаване. А. Вишински“[6] Да не би пък през 1936 г. Сталин да не е още „узрял“? Не вярвам, ръката му нито веднъж не трепва, не се разбунтува съвестта му, когато става дума за хора, които познава отблизо. Санкционира разстрела на А. Назаретян, бившия му помощник; на Н. Горбунов — бивш секретар на Ленин; на А. Енукидзе, негов личен приятел и бивш секретар на Централния изпълнителен комитет; на А. Косарьов, за когото навремето си казвал, че това е един „истински предводител на младежта“; пя Я. Стен, „учителя си по философия“; на А. Солц, негов другар в нелегалната работа; на С. Урицки, известен разузнавач, когото „вождът“ високо ценял; на Л. Карахан, бивш заместник народен комисар на външните работи, когото сочел за пример на другите: на Я. Агранов, чекист, с когото бил навремето си в приятелски отношения; на А. Бубнов, заедно с когото в годините на гражданската война е изпълнявал поръченията на Ленин; на И. Варейкис, „здрав болшевик“ по оценката на самия „вожд“; съгласил се е да бъде арестуван Г. Бройдо, бивш негов заместник в Народния комисариат по въпросите на националностите в РСФСР…

Прелиствайки многобройните списъци на осъдените, Сталин, при неговата феноменална памет, сигурно често си е казвал, че познава лично тия хора. Той би могъл да каже по нещо за всеки от тях, да си спомни за него, да го характеризира. Ето ги секретарите на областния комитет, който неведнъж са идвали в кабинета му: И. Варейкис. П. Кабаков. П. Смородин. Б. Шеболдаев, Е. Прамнек, Я. Сойфер, Л. Картвелишвили, Б. Калмиков, К. Хавкин… А ето и партийни работници, които е познавал добре не само той, познавали ги и в републиките — Б. Тикало, С. Ефендиев, М. Кулиев, М. Нариманов, Г. Султанов, М. Кахиани, Н. Лакоба, А. Ханджян, С. Нурпеисов, А. Икрамов, Ф. Ходжаев… Или учените, с много от които е имал лични контакти — Ю. Стеклов, В. Сорин, М. Фуршик, И. Лупол. А. Гастев, М. Вавилов, Г. Надсон, А. Свечин… Голям брой познати имена е срещал и в списъците на писателите, на културните дейци — Б. Пилняк, Б. Ясенски, О. Манделщам, А. Весьолий, Н. Клюев, А. Воронски, Е. Черенц, Ю. Таубин, Г. Табидзе, С. Сейфулин… Когато е чел списъците на сътрудниците от Коминтерна, сигурно му се е счувал шумът в залата; където протича последният конгрес, виждал е лицата на Бела Кун, П. Лапински, Ф. Табор, А. Варски. Я. Анвелт, Я. Ленцманис, О. Рястас, Ф. Бошкович, Ф. Шултке. Р. Хитаров… А безкрайните списъци на военните — толкова са му познати всички имена и презимена! Хиляди имена и презимена!… Хиляди живи човешки същества, всяко със своя съдба, свои надежди, грижи и слабости. Хора, които са го славели и са били готови да изпълнят всяка негова заповед. Много от тях ще успеят да му напишат последното си писмо. И много от тези писма той ще прочете. Но нищо вече няма да се промени. Човекът с желязното презиме не знае ни милост, ни състрадание, ни другарство или чувство за чест. Той като че ли и съвестта смята за химера. Във всеки случай тя никога не му „пречи“. Достатъчно е да напише с молив няколко букви в ъгълчето на списъка или просто да подхвърли на Поскрьобишев „Съгласен съм“. И край. Това означава, че всички тия хора, ако не днес, утре ще прекрачат слога, от който няма връщане. А скоро Вишински и Улрих заедно с Ежов така ще регулират наказателната машина, че на него ще му остане само да се запознава със сухите цифри на зловещата статистика. Но има здрави нерви още от детските си години.

Налице са сведения, че преди процесите Сталин няколко пъти се е срещал с А. Я. Вишински и В. В. Улрих. В намерените при него документи няма и следи от разговорите му с тези „жреци на правосъдието“. Както може да се предположи, тези разговори са имали характер на инструктаж. Сталин харесва нещо у авантюриста Улрих. Може би лаконичното му изразяване, строгите и кратки донесения за кървавата жътва, каквито в голямо количество изпраща през 1937 и 1938 г. Можем само да гадаем за реакцията на „вожда“ при получаването им. Върху някои има подпис „Й. Ст.“, върху други — завъртулка на Поскрьобишев. Те двамата като че ли регистрират изчезването на хиляди обречени на смърт и безизвестност. Не изчезването на агресори чужденци, а на съотечественици, с много от които се познават отблизо.

Потокът, а после и лавината от такива донесения сигурно биха сломили нравствено всеки човек, биха го изплашили, разтърсили из основи. Но и в най-разюздания вилнеж на репресиите Сталин както винаги ходи на театър, нощем гледа кино, приема народните комисари, редактира постановления и други документи, устройва среднощни гощавки, диктува отговори на писма, изпраща бележки по повод на една или друга статия в „Правда“ или в „Болшевик“. Дори ако допуснем, макар и хипотетично, че безрезервно е вярвал, че терорът покосява единствено истински „народни врагове“, можем само да се ужасяваме от неговата абсолютна безчувственост и жестокост.

Улрих отговаря на представите на Сталин за съдия, на когото трябва да бъдат чужди сантименталностите. Сталин вижда, че председателят на военната колегия при Върховния съд на СССР, подписвайки десетки и стотици смъртни присъди, запазва пълната си невъзмутимост и спокойствие. Просто е жива съставна част от гилотината.

По-другояче изглежда Вишински, този набит, пълен човек с очила. На Сталин допада красноречието на прокурора на СССР, който с обвинителните си тиради буквално парализира седналите на подсъдимата скамейка. На повечето от тях остава само да се съгласят в последната си дума с Вишински. По предложение на Сталин за голямото му усърдие в бухаринския процес той е награден с ордена „Ленин“. На „вожда“ правят, изглежда, силно впечатление заключителните думи от речта на прокурора на процеса против Бухарин на 11 март 1938 г.:

„Цялата наша страна, мало и голямо, чака и иска едно: изменниците и шпионите, продавали родината ни на врага, да бъдат разстреляни като мръсни кучета!

Едно иска нашият народ: смачкайте проклетата гадина!

Ще мине време. Гробовете на омразните изменници ще обраснат с бурен и магарешки тръни, покрити с вечното презрение на честните съветски хора, на целия съветски народ.

А над нас, над нашата щастлива страна, ясно и радостно както досега ще блести със светлите си лъчи нашето слънце. Ние, нашият народ, ще крачим както досега по изчистения и от последната паплач и мръсотия път начело с нашия любим вожд и учител великия Сталин…“[7]

„Вождът“ обича усърдието. По-късно Вишински става заместник-председател на Съвета на народните комисари, а след това министър на външните работи, удостоен е със Сталинска награда и с други знаци на специалното внимание на Сталин.

Като министър на външните работи на Съветския съюз в периода 1949–1953 г. Вишински влиза в историята на дипломацията с изключително дългите си и непримирими речи. Да, това беше периодът на „студената война“, но представителите на държавите, участнички в Организацията на обединените нации, и на членките в Съвета за сигурност са знаели какво представлява в действителност този академик-дипломат. Сега той, разбира се, не може да подхвърля както на политическите процеси думи като „смрадлива мърша“, „жалка измет“ или „проклета гадина“. Но дипломатическият му речник от ругатни също е забележителен: „разпасалият пояса си господин“, „гнусният клеветник“, „умопобърканият“… Него, както и по-рано, нищо не го смущава. Може да говори безкрайно: на 4-ата сесия на общото събрание на ООН се изказва 20 пъти, на 5-ата — 26, на 6-ата — 22. Прокурорското „красноречие“ предизвиква у слушателите, както твърдят чуждите дипломати, „смес от любопитство и дълбока враждебност“. Но всичко това ще дойде по-късно…

Вишински не по-малко от „главния режисьор“ на процесите познава цената на политическия фарс, който му възлагат да разиграва. Публичната обработка на общественото мнение завършва на последния политически процес през март 1938 г. Комплектът от обвинения остава неизменен: изпълняване на директивите на Троцки, шпионаж и диверсии, подготовка на поражението на Съветския съюз в наближаващата война, разпокъсване на страната, покушение върху живота на Сталин и на други високопоставени ръководители.

За да се осигури успехът на политическите спектакли, те дълго се „репетират“. Процесът против Бухарин например е подготвян повече от година. Няколко месеца изминават, докато бъде сломена волята на обвиняемите. Следователите разполагат с широк избор на средства за насилие, за да изтръгнат нужните показания. А показанията въпреки възприетите норми са приемани като главно доказателство за вина. Някои издържат месец, два, три. Други бързо клюмват. А после се зареждат унизителни „репетиции“. Именно репетиции! Прекършените са принуждавани да научават наизуст нужните версии, да правят подсказани им декларации, да „разобличават“ посочени им личности. След многобройни повторения на тези срамни инсценировки на „режисьорите“ се съобщава, че тия или ония „актьори“ са готови за „премиерата“. Наистина, случват се понякога и временни „засечки“.

Така например в обвинителното заключение, което секретарят на съда прочита на 2 март 1938 г., се казва, че подсъдимият Н. Н. Крестински „влязъл в предателска връзка с германското разузнаване през 1921 г.“, споразумял се с генералите Сект и Хасе да сътрудничи на райхсвера срещу 250 хиляди марки годишно. Когато обаче председателят на съда пита подсъдимия признава ли се за виновен, Крестински въпреки предишните си показания напълно отрича. Организаторите на процеса се объркват. Обявяват почивка. Долагат на Сталин. Той злобно изругава: „Лошо сте работили с тоя мръсник!“ Дава им да разберат: такова нещо още веднъж да не чува! Вземат „мерки“. И на другия ден надвечер Крестински влиза вече в „нормите“.

Крестински. Показанията си на предварителното следствие потвърждавам напълно.

Вишински. Какво означава в такъв случай вашето вчерашно изявление, което не може да се разглежда иначе освен като троцкистка провокация на процеса?

Крестински. Вчера под влияние на обзелото ме в момента остро чувство на лъжлив срам, предизвикан от обстановката на скамейката на подсъдимите и от тежкото впечатление след прочитането на обвинителния акт, както и от влошаването на болестното ми състояние, не можах да кажа истината, не бях в състояние да кажа, че съм виновен.

Вишински. Машинално?

Крестински. Аз моля съдът да зафиксира изявлението ми, че изцяло и напълно се признавам за виновен по всички най-тежки обвинения, предявени лично към мене, и признавам, че съм напълно отговорен за извършените от мене измяна и предателство…[8]

С изключение на няколко такива дребни „засечки“ този процес преминава гладко. Всички обвиняеми се съгласяват с прокурора, приемат единодушно чудовищните обвинения и с готовност уточняват всякакви детайли от своите „злодеяния“ — уникално сътрудничество между съд и обвиняеми! Никой нищо не опровергава… Всички обвиняват само себе си!

Впрочем не винаги и не всички. Бухарин например, когато разбира, че е обречен, се опитва понякога пряко или по езоповски, а от време на време и като трагедийна сатира да постави под съмнение достоверността на обвинението. Възможно е, прощавайки се с живота, той да се е обръщал към идното, да е мислел за бъдещето, за нашето време. Ето някои негови фрази, които подсказват, че и в най-трагичния момент успява да запази присъствие на духа и висотата на интелекта си.

В своята последна дума Бухарин казва:

„Смятам себе си… и политически, и юридически отговорен за вредителството, макар че лично не си спомням да съм давал директиви за вредителство…

Гражданинът прокурор твърди, че наравно с Риков съм бил един от най-големите организатори на шпионажа. Какви са доказателствата? Показанията на Шарангович, за чието съществуване не бях чувал до обвинителното заключение…

Аз отричам категорично участието си в убийството на Киров, Менжински, Куйбишев, Горки Максим Пешков. Според показанието на Ягода Киров е убит по решение на «деснотроцкисткия блок». Това аз не знаех…

Голата логика на борбата се съпровождаше от израждане на идеите, израждане на психиката, израждане на самите нас, израждане на хората…“[9]

Този фрагмент от последната дума на Бухарин е твърде многозначителен. Това вече не е признание, а по-скоро обвинение спрямо организаторите на процеса, спрямо ония, които следвайки „голата логика“ на борбата, довеждат до израждането и на идеите, и на хората. А че косвено е имал предвид и Сталин, това ясно личи. Бухарин се опитва да използва, доколкото може, последния шанс на съвестта.

Всеки ден било Ежов, било Вишински или някой друг докладват на Сталин за хода на процеса. Той уточнява детайлите и дава съвети. На него първо показват кинопрегледа от процеса и снимките на залата с обвиняемите. По негово указание „спектакълът“ се оповестява широко в печата и по радиото. Поканени са чуждестранни кореспонденти и дори дипломати. Всички са поразени: престъпниците се оказват идеално „съзнателни“. Няма нужда от експертизи, от допълнителни разследвания, от съдебни спорове, от диалози между защитниците и прокурора. Соло цигулка свири само прокурорът. Всички други му акомпанират. Дори Фойхтвангер е принуден да признае в своята тенденциозна книжчица „Москва 1937“, че „ако бяха възложили на режисьор да инсценира този процес, вероятно щяха да му са нужни доста години и доста репетиции, за да научи обвиняемите на такава съгласуваност: толкова добросъвестно и усърдно не допускаше никой от тях ни най-малката неточност у другия и толкова сдържано проявяваха вълнението си. Накратко казано, хипнотизаторите, отровителите и съдебните чиновници, които са подготвяли обвиняемите, освен всички други свои главозамайващи качества сигурно са били забележителни режисьори и психолози“[10]. В този си извод германският писател е отчасти прав — организаторите на фарса, особено главният режисьор, са забележителни циници.

Освен грубото нарушаване на законността по време на следствието и актовете на насилие има още една причина за пълната примиреност на хората от подсъдимата скамейка. Седмици и месеци наред им внушават, че признанието им „е нужно на народа и партията“. Само „признанието ще помогне да бъдат разобличени докрай престъпниците“. А това означава: трябва „да признаваш“ и да набеждаваш другите… Щом те съди народът, страната, нужно е да се говори онова, което те искат… Както по всичко личи, този мотив е ръководел действията на мнозина. В последната дума той звучи различно. Г. Ф. Гринко: „Най-тежката присъда, най-строгото наказание ще приема като правилно.“ Н. Н. Крестински: „Престъпленията ми пред родината и революцията са безгранични и аз ще приема като напълно заслужена всяка ваша най-сурова присъда.“ А. И. Риков: „Искам ония, които още не са разобличени и не са се разоръжили, да направят това незабавно и открито. Бих желал моят пример да ги убеди в неизбежността на разоръжаването им…“. Н. И. Бухарин: „Стоя на колене пред страната, пред партията, пред целия народ.“[11]

Когато е прочел тия думи, Сталин сигурно е останал много доволен: „Макар и пред лицето на смъртта враговете на народа и на партията, изглежда, не са се разбунтували, говорили са онова, което е нужно.“ Възприема тяхната „чистосърдечност“ като победа, без и през ум да му мине, че в нея се крият и корените на неговото неизбежно поражение, погледнато от историческа и от морална гледна точка. Но „вождът“ знае и друго. Първите три месеца след ареста Бухарин „се държи“. Заплашват го, притискат го, но изпадналият в немилост академик през цялото време и от затвора се опитва да убеди Сталин (писал е няколко писма на своя някогашен съсед по жилище в Кремъл) в главната идея на своята декларация пред февруарско-мартенския пленум на ЦК: „Заговор, врагове на народа има, но главните от тях са в НКВД.“

Но Сталин не реагира. Отговаря с ледено мълчание на писмата, нищо чудно Бухарин да си е спомнил между два разпита съдбата на известния социалист Фердинанд Ласал. Ласал се влюбил в една девойка от аристократично семейство, макар да била сгодена за друг. Умен и красив, успял да спечели сърцето й. Веднъж девойката му казала: „Моето семейство е настроено враждебно към вас, трябва да бягаме!“ А той започнал да я успокоява: „Защо да предизвикваме скандал и да съсипвате бъдещето си? Няколко месеца търпение и ще се оженим със съгласието на родителите ви.“ Ласал не получил нито съгласието им, нито девойката. Нещо повече, годеникът й го убил на дуел. Възлюблената му го оплаквала, оплаквала, а след това се омъжила за убиеца… Кой знае, може би и на него съдбата му е предлагала такъв шанс — да избяга? От февруари до април 1936 г. Бухарин е в чужбина да купува архивни материали за Маркс и Енгелс. Още тогава усеща, че примката около шията му се затяга. Коба не обича да се шегува. Неговите шеги откарват човека на бесилото… Дали му е минавала мисълта да не се връща в родината по времето, когато е бил в Париж, съжалявал ли е за изпуснатия шанс, когато е било късно вече? Никой не знае. Обаче целият му живот е такъв, че, както казва Робеспиер, влизайки в гроба, можел е да добие безсмъртие само в отечеството си.

Когато лежал на нара в килията, Бухарин сигурно се е мъчил да разбере защо съдбата е толкова жестока? Та нали по едно време именно той помагаше на Коба да се задържи на поста си… Ако той и Томски бяха проявили по-голяма решителност и последователност, сигурно през 1927 г. щяха да обуздаят Сталин. Но тогава отново повярва на Сталин, и то за кой ли път?

Понеже в хода на „следствието“ Бухарин дълго мълчи и работата явно започва много да се протака, Сталин разрешава на Ежов да използва „всички средства“, тъй като и без това по негово настояване до съответните органи е разпратено вече следното разяснение: „От началото на 1937 г. използването на методи за физическо въздействие в практиката на НКВД е разрешено от ЦК на ВКП(б). Известно е, че всички буржоазни разузнавателни органи използват методите за физическо въздействие против представителите на социалистическия пролетариат, при това прилагат тези методи в най-отвратителна форма. Възниква въпросът, защо социалистическите органи за държавна сигурност трябва да бъдат по-хуманни спрямо побеснелите агенти на буржоазията и заклетите врагове на работническата класа и на колхозниците? ЦК на ВКП(б) смята, че методите за физическо въздействие трябва като изключение да се прилагат и занапред спрямо известни и непоправими врагове на народа и да се разглеждат в този случай като допустими и правилни методи.“

Всъщност това „изключение“ става всекидневно правило, към което се прибягва веднага щом обвиняемият проявява неподатливост в „диалога“ със следователя. Фактически Сталин санкционира официално едно нарушение на елементарните норми на социалистическата законност. А когато отново му долагат, че Бухарин се „опъва“, предлага да се разширят „методите за разпит“. Чак когато заплахите по адрес на младата му жена и на мъничкия му син в съчетание с „методите за физическо въздействие“ започват да се прилагат комплексно, Бухарин се предава. Подписва и най-чудовищните измислици на следователя, жигосва себе си като „троцкист“, „ръководител на блока“, „заговорник“, „предател“, „организатор на диверсии“ и т.н. Непоносимо тежко е и днес да се четат думите му: „Признавам се за виновен в измяна на социалистическата родина — най-тежкото престъпление, което може да съществува, — в организиране на кулашки въстания, в подготовка на терористични актове, в принадлежност към подмолна антисъветска организация. Признавам се по-нататък за виновен в подготовката на заговор за «дворцов преврат»…“[12]

Да, Сталин сега е доволен. И все пак, когато е четял понякога стенограмите от разпитите, диктаторът сигурно е долавял в някои отговори на обвиняемите скрит присмех, предсмъртна ирония спрямо организаторите на „спектакъла“.

Вишински. Подсъдими Бухарин, факт ли е, или не е факт, че групата ваши съучастници в Северен Кавказ е била свързана с белоемигрантските казашки кръгове в чужбина? Риков говори за това, Слепков говори за това.

Бухарин. Ако Риков говори за това, аз нямам основание да не му вярвам.

Вишински. На вас, като заговорник и ръководител, бил ли е известен такъв факт?

Бухарин. От гледна точка на математическата вероятност може да се каже с много голяма вероятност, че е факт.

Вишински. Позволете да попитам още веднъж Риков бил ли е известен на Бухарин този факт.

Риков. Аз лично приемам с математическа вероятност, че той сигурно е трябвало да знае това.[13]

Сталин отмества със злоба листчетата от стенограмата настрани, явно раздразнен от скрития сарказъм на притиснатите до стената жертви: питат ги за връзките им с белоемигрантите, а те — „математическа вероятност“! След всяко заседание на обвиняемите е напомняно, че от пълното и точно излагане на съгласуваните на следствието версии зависи не само тяхната съдба, но и животът на близките им. Идеята за „съдебни заложници“ принадлежи на Сталин. Макар „вождът“ предварително да знае какви заложници са те. Съдбата на подсъдимите, както и на семействата им, е решена още преди започването на процеса. Сталин отдавна се е погрижил и за юридическата страна на въпроса: още на 20 юли 1934 г. е прието съответното допълнение към член 58 — „относно членовете на семействата на изменниците“…

Подготвяйки процеса на „двадесет и единия“, Сталин не може да си позволи да бъдат допуснати „засечки“ — „Бухарин и неговите «съизвършители» трябва напълно да «узреят»“. При това по замисъла на „вожда“ процесът трябва да приключи равносметката от първия етап на масовата чистка и терора в партията и в страната. Сталин гледа на процеса не само като на юридически акт, увенчаващ ликвидирането на най-опасните „врагове“, но и като на общосъюзен урок за класова бдителност, непримиримост и ненавист към всички, които биха могли дори потенциално да се опълчат против него, а следователно и против социализма. В светлината на този извод не са случайни указанията му за най-широко разгласяване на процеса в печата и по радиото, за организиране на безброй митинги с искания „да бъдат унищожени фашистките гадове“.

Сталин знае да си прави сметката. От една страна, с тези „спектакли“ единовластието му още повече ще укрепне. Народът и партията, по негово мнение, на всяка цена щели да си вземат бележка: безперспективни са каквито и да било опити за опозиция. С тези процеси „вождът“ насажда системата за взаимен социален контрол, при която всеки следи всеки. Само той, признатият и единствен вожд, ще остане извън тази система на следене и доносничество. Дори хората от най-близкото му обкръжение не могат да бъдат спокойни. Съдбата на Косиор, Постишев, Рудзутак, Чубар и други ръководители от висшия ешелон на властта свидетелства красноречиво за това.

От друга страна, политическите процеси са организирани така, че Сталин, „главният режисьор“, остава в сянка. Малко са публичните изказвания на „вожда“ във връзка с процесите. За абсолютното мнозинство от народа истинската му роля е неизвестна. Създава се впечатление, че самият народ съди „шпионите“, „предателите“ и „убийците“. И действително, ако си представим за момент, че наистина целият народ съди непосредствено обвиняемите, резултатът вероятно ще е същият. Страната още не е „изстинала“ от класовите схватки по време на революцията, от гражданската война и колективизацията. Всяко съобщение за „терористичен акт“, за „вредителство“ и „шпионаж“ предизвиква у народа гневна реакция. Фашизмът изпробва силите си в Испания, Германия се милитаризира, скалъпват се антикоминтерновски пактове, капиталистическият свят гледа към „болшевишка Русия“ само през кръстчето на мерника…

Ето какво пише „Вечерняя Москва“ на 15 март 1938 г.: „Историята не е познавала злодеяния, равни на престъпленията на бандата от антисъветския «деснотроцкистки блок». Шпионажът, диверсията, вредителството на обербандита Троцки и неговите помощници — Бухарин, Риков и другите — предизвикват чувство на гняв, ненавист, презрение не само у съветския народ, но и у цялото прогресивно човечество.

Те се опитвали да убият нашия скъп вожд другаря Сталин. През 1918 г. те са стреляли в другаря Ленин. Те са отнели пламенния живот на Сергей Миронович Киров, умъртвили са Куйбишев, Менжински и Горки. Те са предавали нашата родина.

Славното съветско разузнаване, ръководено от Сталиновия народен комисар Николай Иванович Ежов, разгроми змийските гнезда на тези гадове!“

Така народът е превръщан в тълпа. Така „масажирането“ на обществената психика ражда феномена на единението около една измамна идея. Така Сталин манипулира съзнанието на милиони хора.

Троцкистките вредители са за всички безспорни врагове. Че как иначе? В деня на завършването на процеса, 13 март 1938 г., от Московския автомобилен завод, носещ името на Сталин, излиза 200-хилядният автомобил ЗИС, предсрочно е изпълнен тримесечният план за въгледобива в Караганда, московчани и гостите на столицата за пръв път пътуват по току-що предадения за експлоатация Покровски радиус от втория етап на Московското метро, носещ името на Л. М. Каганович. В челните колхози на Тулска област започва строителството на водопроводи (в колхоза, носещ името на Хрушчов, е провъртян сондажен кладенец с дълбочина 46 метра)… Всяка република, всяка област, всеки завод и колхоз се надпреварват да зарадват партията и „вожда“ с нови постижения. В невиждания устрем на обществото, изграждащо с някаква фанатична възбуда нови градове и пътища, заводи и дворци, атмосферата е наелектризирана до краен предел. Хората едва-що са почувствали как започва да се подобрява животът им, гордеят се с рекордните постижения на Стаханов, Чкалов, Папанин, Бусигин, Сметанин и хиляди други, а изведнъж — ето кои са конкретните рушители на всичко, което е станало вече светиня за народа.

Процесите, тази чудовищна мистификация, се приемат като реално отражение на продължаващото изостряне на класовата борба. Липсата на гласност, на достоверна информация улеснява обработката на съзнанието на милионите. Ако човек няма представа за материалната култура през първите двадесет години на съветската власт, за духовната атмосфера през 30-те години, за ония императиви, които са диктували на много хора линията им на поведение, той не може да разбере социалната драма на епохата, трагичните колизии, разтърсили страната.

Винаги е по-лесно да се преценява вчерашното, отколкото днешното. Обогатени от опита на изминатия дълъг път, ние знаем май че повече от хората, които са живели в онова време. Като поставяме справедливо в центъра на историческата вина една личност, не бива да забравяме заедно с това, че тази личност се оказа там в резултат на системата от отношения, създадена в крайна сметка от мнозина. Френският писател Жан Лабрюйер е изрекъл мъдра мисъл: „Невинно осъденият тежи на съвестта на всички честни хора.“ Сталин узурпирал властта и вършел престъпления, защото са му позволили да прави това. Днес признанията на осъдените изглеждат не само като обвинение на историята, отправено веднъж завинаги към организаторите на „спектаклите“. Те са и урок за всички поколения.

Не, не само днес хората разтварят ръце с мъчително недоумение: защо всички те се признават за виновни в неизвършени престъпления? Още по време на процесите това става една от най-големите загадки за западната преса. Сталин винаги внимателно следи барометъра на общественото мнение и веднага реагира. По негово указание е подготвена бързо и е публикувана в „Правда“ статията „Защо признават“. В нея се казва: „Защо признавате, попита Вишински, да не би поради страничен натиск? Подсъдимите категорично отхвърлят това предположение. Те потвърждават, че следствието се е водело в напълно коректна форма, че за никакво насилие, пряко или косвено, не може и дума да става. Подсъдимият Муралов заяви например, че в затвора са се отнасяли към него през цялото време «културно и възпитано»… Муралов не признавал 8 месеца, Богуславски — 8 дни, Радек — 3 месеца… И заговорили. Под тежестта на фактите. Обвинението се обосновава строго върху факти. Подсъдимите са притиснати от тежестта на неоспоримите улики…“[14] Така е обяснен тогава официално феноменът на чудовищните признания.

В това, че подсъдимите са били „притиснати“, днес няма причини за никакво съмнение. Само че не от „уликите“. Както установява Комисията към Политбюро на ЦК на КПСС на своето заседание, състояло се на 5 февруари 1988 г., предварителното следствие „се е водело с груби нарушения на социалистическата законност, фалшифицирало се, от обвиняемите се изтръгвали признания с непозволени методи“. Не е случайно и това, че например в „коша“ на подсъдимите по делото против така наречения антисъветски деснотроцкистки блок са нахвърляни хора, които в много случаи дори не се и познават — партиен работник и лекар, дипломат и народен комисар, стопански деец и републикански ръководител. На организаторите на политическия фарс им е било нужно да покажат, че е имало широка мрежа от деснотроцкистки предатели, разпростряла се в целия Съветски съюз, да докажат, че съществува реална опасност да попадне в тази мрежа всеки, който допуска благодушие, отслабване на класовата бдителност, нехайство. Действията на „блока“ показват — внушават на хората „архитектите“ на процеса, — че предателите не само „продават родината“, готвейки се да я разпокъсат, но и се занимават с шпионаж в полза на Германия и Япония, с разрушаване на шахти и преобръщане на влакове, с убийства на видни съветски личности, с подготовка за покушения над Сталин, Молотов, Каганович, Ежов и други ръководители…

Сталин, както вече посочих, следи внимателно как реагира на процесите световното обществено мнение. Очаква най-лошото. Разбира се, всички посрещат с недоумение обстоятелството, че подсъдимите не се защитават, а в един глас повтарят обвинението. Но като не знае нещо повече за реалното положение на нещата, съпътстващи процеса, буржоазната преса не се издига над абстрактното осъждане на „антидемократизма“. Троцки вбесява Сталин. Продължава почти всеки ден да излага по страниците на западните вестници своите доводи, опровержения и разобличения, а ето че на всичкото отгоре щял да организира свой пропаганден „контрапроцес“!

Съвсем го изважда от равновесие обаче подигравателната статия на Троцки в брой 65 на „Бюлетин на опозицията“ (1938 г.). С присъщите му сарказъм и проницателност той злобно отбелязва фалша в процесите: „В тази престъпна дейност народни комисари, маршали, посланици, секретари неизменно получават заповеди от една инстанция, не от техния официален вожд, а от изгнаника. Троцки трябва само да намигне и за ветераните от революцията е достатъчно, за да станат агенти на Хитлер и на микадо. По «инструкции» на Троцки, предадени чрез най-добрия кореспондент на ТАСС, ръководителите на промишлеността, селското стопанство и транспорта унищожават производствените ресурси на страната. По заповед на «народен враг номер едно», дадена от Норвегия или от Мексико, железничарите унищожават военни транспорти в Далечния изток, а многоуважаемите лекари тровят пациентите си в Кремъл. Тази удивителна картина рисува Вишински, но тук възниква една трудност. При тоталитарния режим диктатурата се осъществява от апарата. Но щом моите наемници са заели всички ключови постове в апарата, защо Сталин седи в Кремъл, а аз — в заточение?“

Като прочита тия редове, Сталин просто побеснява. Наругава Ежов за „кретенизма“ му във фабрикуването на съдебни дела и отново, за кой ли път вече, се замисля: не е ли време да приключи с цялата тая кампания? Не, не е готов за това. Докато все още остават хора, които, макар и в душата си, могат да видят в Троцки една алтернатива, той не може да спре. Чел е „вождът“ думите на един от древните мислители: спрян ли е терорът на половината път, той става опасен. Оцелелите са изпълнени с жажда за отмъщение.

Политическите процеси имат още една цел. С тяхна помощ, пряко или косвено, Сталин се опитва да докаже, че всички предишни опозиционери, троцкисти, бухаринци, зиновиевци, меншевики, дашнаки (арменски националисти — б.пр.), есери, анархисти, бундовци, обективно взето, завинаги ще останат на позиции, враждебни на социализма. Към тях фактически са се „прикачили“ и повечето от ония, които са били в чужбина — дипломати, дейци на културата, производственици, учени, дори и повечето от ония, които, изпълнявайки интернационалния си дълг, са воювали в Испания. Към „враговете“ са причислени мнозина от завърналите се в родината си емигранти и доста от чуждестранните комунисти, работещи в Коминтерна или в организациите му. В легиона на „враговете“ попадат по-често ония, които са изключвани от партията, „оскърбените“ от съветската власт и изказалите в миналото политически съмнения. Автоматично влизат в числото на „враговете“ и близките роднини на репресираните. Голяма е групата на чекистите. Някои от тях са премахвани, понеже се опитват, макар и косвено, да саботират престъпните Сталинови замисли, а други — обратното, попадат в редицата на „враговете“ поради прекомерното си усърдие, поради това, че прекалено много знаят, като например Ягода, Фриновски, Берман. На тях са приписани „прекаленостите“, извращенията, „вредителството в органите на НКВД“.

Най-много се преследват ония, които помнят Ленин и истинския ленинизъм, които са се борели навремето си с царизма, с други думи, инстинктивно ценят истинската свобода и демокрация, които биха могли да знаят за Йосиф Джугашвили нещо извън официалните рамки. Това са хора, които са разбирали буквално указанието на Ленин, че „няма друг път към социализма освен през демократизма, през политическата свобода“[15]. Те не са искали да приемат сурогатите на Сталиновото тълкуване на ленинизма. Но били вече малцина. Останалите попадат в мелницата на репресиите „между капките“, покрай другите. Едни работели под ръководството на „врагове на народа“, други уж не били „разобличили навреме враговете“, трети пък им „помагали“ в нещо, за което дори те самите не се досещат.

Подозрителността усилва инерцията на насилието. Едва ли В. Захаров, М. Моциев и други железничари от гара Арзамас са имали представа каква е същността на троцкистките възгледи, но пришити към „намеренията им за терористично-диверсионна дейност“, служат като основание да получат на 31 октомври 1937 г. смъртни присъди. Както докладва на Сталин в сборното си сведение Улрих, „всички обвиняеми напълно се признаха за виновни“. Чудовищната подозрителност, смятана за проява на „сталинска бдителност“, поднася най-прилежно своите жертви пред олтара на кръвожадния Молох на правосъдието.

Особеното в тези процеси е стремежът на Сталин не само да унищожи своите реални и потенциални опоненти, но и да ги оваля предварително в мръсотията на аморалността, измяната и предателството. Всички процеси представляват безпрецедентен пример на самоунищожаване, самонабеждаване, самоосъждане. Това изглежда направо абсурдно и продиктувано само от недостойна отмъстителност. Подсъдимите просто натрапливо твърдят, че са „предатели“, „шпиони“, „двуличници“, „вредители“, „убийци“. Каменев например без заобикалки заявява, че „ние служехме на фашизма, ние готвехме контрареволюция против социализма“. Обещанията за пощада, заплахите за репресии спрямо семействата, системните физически насилия при разпитите прекършват тези хора, принуждават ги да играят унизителните си роли по сценария, написан от „жреците на правосъдието“. „Режисьорът“ през цялото време стои зад кулисите, а помощниците му — Вишински и Улрих — водят цинично „спектаклите“.

В книгата на английския историк в областта на религията Дж. Фрейзър „Фолклорът в Стария завет“ има глава „Чашата на Йосиф“. Струва си да цитирам изцяло началото й: „Когато братята на Йосиф дошли от Палестина в Египет да закупят там жито по време на глада и вече се готвели да се връщат, Йосиф заповядал да вземат сребърната му чаша и да я сложат в чувала на Вениамин. Едва-що братята били напуснали града и още не били успели да се отдалечат, Йосиф пратил след тях управителя си, като му заповядал да ги обвини, че са откраднали чашата. Той претърсил всички чували и намерил изчезналата чаша в чувала на Вениамин. Управителят започнал да упреква братята за неблагодарността им към господаря му, на когото се били отплатили за оказаното гостоприемство и за добрината му, като откраднали неговия скъпоценен бокал. «Заради какво заплатихте със зло на доброто? — попитал ги той. — Не е ли това чашата, от която моят господар пие и гадае по нея? Лошо е това, което сте направили.» Когато обаче братята били върнати обратно и изправени пред Йосиф, той им казал: «Какво сте сторили? Нима не знаехте, че такъв човек като мене и без друго ще отгатне?» От тези думи можем да отсъдим — пише Дж. Фрейзър, — че Йосиф много обичал да се перчи с умението си да открива крадец, гадаейки по чашата си.“[16]

Когато „братята“ по нещастие (а също и по дух) Бухарин и Риков ги изключват от състава на кандидат-членовете на Централния комитет, с репликата си Сталин им дава слабата надежда, че „в НКВД ще се оправят“. Изправени след една година пред военната колегия при Върховния съд на СССР, оказали се „от другата страна на бариерата“, както казва в последната си дума Бухарин, ще почувстват, че „чашата на Йосиф“, чаша на злодейството и коварството, е пълна догоре. Предстои им да я изпият до дъно.

[1] Троцкий, Л. Д. Соч. Т.XII. Основные вопросы пролетарской революции. М.-Л., 1925, с.59. ↑

[2] ЦПА ИМЛ, ф.77, оп.I д.439, л.118. ↑

[3] Процесс антисоветското троцкисткого центра. М., 1937, с.42-45. ↑

[4] Trotsky, L. The Revolution Betrayed, p.216. ↑

[5] Архив военной коллегии Верховного суда СССР, ф.75, оп.35, д.319, л.10-35. ↑

[6] Архив военной коллегии Верховного суда СССР, ф.75, оп.35, д.315, л.61. ↑

[7] Правда, 12 марта 1938. ↑

[8] Правда, 5 марта 1938. ↑

[9] Пак там, 13 марта 1938. ↑

[10] Фейхтвангер, Л. Москва 1937…, с.98. ↑

[11] Правда, 13 марта 1938. ↑

[12] Правда, 13 марта 1938. ↑

[13] Пак там, 8 марта 1938. ↑

[14] Правда, 27 января 1937. ↑

[15] Ленин, В. И. Събр.съч. Т.12, с.41. ↑

[16] Фрейзър, Дж. Фолклорът в Стария завет. С., 1990. ↑

„ДА СЕ НАУЧИМ ДА ЦЕНИМ ХОРАТА…“

На 4 май 1935 г. Сталин произнася реч в Кремъл пред випускниците „академици“ от Червената армия. Кадровият погром още не е започнал. В ръководните ешелони на партийния, държавния и стопанския апарат, сред кадровите военни, техническата интелигенция, местните кадри в републиките, краевете и областите скоро ще зейнат безброй опразнени места. Епидемия, сякаш страшна чума ще покоси стотици хиляди люде…

В началото на 1939 г. Сталин поисква от Главно управление „Кадри“ към РККА справка за командния състав на армията и флота. Дълго мълчи и се вглежда в графите, таблиците и оскъдните цифри, говорещи за твърде „зелен“ по възраст състав. Около 85% от командирите са под 35 години. Той бавно прелиства справката. Може би си спомня, че освен тримата маршали и голяма група командири на армия първи и втори ранг са изчезнали по негова воля и други способни военачалници? Мнозина от тях при назначаването им са били тук, в кабинета му… Може би си спомня и речта на Ворошилов на заседанието на Военния съвет при Народния комисариат на 29 ноември 1938 г.? Тогава народният комисар като най-голямо постижение посочи: „В хода на чистката в Червената армия през 1938 г. ние изчистихме повече от четиридесет хиляди души… За десетте месеца от 1938 г. издигнахме повече от 200 хиляди нови командири.“[1] От петдесетте и няколко членове на Военния съвет от стария състав са останали само десет души… Какви ли чувства е изпитвал „вождът“, взирайки се в празнотите в командния корпус? Едва ли някой би ни казал това. Известно е само, че като вижда „голите места“ в кадровия състав, Сталин предлага да се увеличи броят на военните академии, да се създадат нови военни училища. Но такива „дупки“ е имало не само в редиците на военачалниците…

Бившият народен комисар на транспорта И. В. Ковальов ми разказа:

„Назначиха ме през 37-а началник на Западните железници. Пристигнах в Минск. Отидох в управлението на железниците. Празно. Няма кой да ми предаде работата. Русаков, предшественика ми, го арестували и разстреляли. Викам заместниците — няма ги. Арестувани… Търся този, онзи — каква страшна тишина… Сякаш вихрушка е минала. Дори да се чуди човек как все още вървят влаковете, кой ръководи цялото това огромно стопанство? Отивам в квартирата на един познат от железопътното управление. За мое най-голямо учудване го заварвам вкъщи заедно с разплаканата му жена. «Ти защо не си на работа?» — започнах аз, преди още да им кажа «добър ден»! «Чакам. Казаха ми днес, че ще дойдат да ме откарат. Ето, и долни дрехи съм си приготвил… Насадкин от НКВД всеки втори прибира… Влаковете може да спрат…»

Като си изясних създадената обстановка, бедата ми вдъхна кураж — продължи Ковальов — и позвъних в Москва на Сталин (защото не заработят ли железниците както трябва, бързо-бързо ще приберат и мене). Обади се Поскрьобишев. Описах му обстановката. И някак си вакханалията скоро спря. Пък и вече нямаше кого да прибират.“

Положението в железниците не е било изключение. Машината на репресиите е пусната в пълен ход. Как е работела, ни дават представа извадки от изказванията на участниците в октомврийския пленум на ЦК на ВКП(б) през 1937 г. Ето какво казва например Соболев, секретар на Красноярския краеви комитет на партията по време на обсъждането на доклада на Молотов за хода на избирателната кампания. Трябвало да говорят за изборите, а говорели за „народните врагове“:

„Сега разобличаваме и унищожаваме враговете — бухаринци, риковци, троцкисти, колчаковци, диверсанти, цялата тая паплач, която разгромяваме в края. Те съвсем открито предприемат акции против нас… Имам предвид една от най-предпочитаните от тях форми на диверсии в края — палежите.“

Пескарьов от Курска област рисува такава картина:

„Във връзка с това, че в ръководството на областната прокуратура и областния съд у нас дълго върлуваха мръсници, вредители, народни врагове, оказа се, че те са пренесли центъра на тежестта на наказателната си политика върху невинни хора: за три години в областта бяха осъдени 18 хиляди от колхозния и селския актив (често пъти задето кобилката закуцала или са закъснели за работа)…“[2]

„Разобличават и унищожават“ навсякъде. До началото на май 1935 г., когато Сталин произнася речта си в Кремъл, резултатите от тези „разобличавания и унищожавания“ не са още известни. Но кой би могъл да помисли, слушайки речта на „вожда“ в Кремъл, че той ще се реши на такава кървава оргия?

Сред гробната тишина в кремълската зала се чува само тихият глас на Сталин. Редките жестове допълват спокойния му говор. Сложил текста пред себе си, той рядко поглежда в него. Стотици очи на млади командири и политически офицери, препасани с нови, скърцащи презрамки и колани, с „ромбчета“ и „правоъгълничета“ на петлиците се вглеждат напрегнато в нисичката набита фигура на „вожда“.

„Спомням си един случай в Сибир, където бях пратен едно време на заточение — продължава отмерено секретарят на Централния комитет. — През пролетта беше, по време на пълноводието. Трийсет души тръгнаха по реката да ловят трупи, отнесени от разбушувалите се грамадни води. Връщат се надвечер в селото, но без един от другарите си. На въпроса, къде е трийсетият, отговориха най-равнодушно: «Там остана.» На моя въпрос «Ама как така остана?» ми отговарят със същото равнодушие: «Какво има толкова за питане, удавил се е, значи.» И тутакси един от тях се разбърза да тръгва нанякъде, заявявайки, че трябвало да напои кобилата. На упрека ми, че жалят добитъка повече от хората, друг един ми отговори, сподирен от всеобщото одобрение на останалите: «Какво да ги жалим тях, хората де; хора ний всякога можем направи. Ама кобила… я се опитай да направиш кобила…»“ (Общо оживление в залата.)

Полусгънатият показалец на „вожда“ застива във въздуха, фиксирайки парадоксалното в отговора на сибиреца.

„Та ето на, равнодушното отношение на някои наши ръководители към хората, към кадрите, и неумението им да ценят хората — продължава той, като размахва от време на време здравата си ръка, все едно че отсича думите си — е остатък от онова ужасно отношение на човека към човека, за което току-що ви разказах…

Та ето на̀, другари, ако искаме да изживеем с успех глада (подчертано от авт.) за хора и нашата страна да се сдобие с достатъчно кадри, способни да тласнат напред техниката и да я пуснат в работа, длъжни сме преди всичко да се научим да ценим хората, да ценим кадрите, да ценим всеки работник (разредката на авт.), способен да принесе полза на общото ни дело. Трябва най-сетне да се разбере, че от всички ценни капитали на тоя свят най-ценен и решаващ капитал са хората, кадрите. Трябва да се разбере, че при сегашните наши условия кадрите решават всичко.“[3]

Привеждам този обширен откъс от речта на Сталин по няколко причини. От една страна, виждаме, че „вождът“ още тогава признава недостига („глада“) на кадри. От друга, като знаем ролята и мястото му в масовите репресии, не можем да не останем поразени от безграничния му цинизъм, от двуличието и жестокостта му. Канейки се да изтреби хиляди предани на партията и народа комунисти, той в същото време публично разсъждава за хората, за кадрите, като за „най-ценен капитал“… Дори ако допуснем, че от известен етап нататък наказателната машина се е изплъзнала от неговия контрол и беззаконието е тръгнало вече по силата на страхотната инерция, не можем да не се възмутим от дън душа, съпоставяйки по-ранните фарисейски сентенции на „вожда“ с бъдещия му значителен личен „принос“ в кампанията за унищожаване на кадрите.

Не разполагам с официални данни за броя на жертвите от периода 1937–1938 г. Възможно е засега да не са уточнени. Въз основа на материали (списъци на делегати за конгресите, партийни статистически отчети, доклади от различни инстанции, данни от архивите на съдебните органи, различни донесения до Сталин, Молотов, Берия и т.н.) може да се направи предпазлива оценка за общия брой на репресираните. Най-точни са данните за Народния комисариат на отбраната. Анализът на много материали, които, пак повтарям, може и да не са достатъчно изчерпателни, показва, че през тези трагични две години — 1937 и 1938 — по мое мнение са били подложени на репресии около 4,5–5,5 милиона души. От тях в резултат на смъртни присъди са загинали около 800–900 хиляди души. Освен тях, както се знае с положителност, твърде много хора са загинали по-късно в лагерите и затворите, дори да не са били осъдени на смърт. В периодичния печат се изнасят най-различни данни за мащабите на репресиите. Компетентните органи съвместно с хора на науката и с представители на обществеността трябва най-сетне да оформят въз основа на архивните материали изводите, колкото и печални да са те, за „равносметката“ от Сталиновите репресии през 1937 и 1938 г. Докато не стане това, авторите на публикации ще бъдат принудени да „екстраполират“, да „пресмятат на око“, накратко казано, „да предполагат“. Документите, които имам, струва ми се, потвърждават косвено, че приведените по-горе цифри — 4,5–5,5 милиона жертви — са близки до истинските. Тези документи свидетелстват, че след войната броят на лагерите и изправително-трудовите заведения не само не намалява, но дори се увеличава, а броят на затворниците остава приблизително на едно и също равнище в продължение на няколко години. Ето защо броят на затворниците, да речем, през 1948 или 1949 г. може да ни даде представа за броя им в периода 1937–1938 г. Ето и извадки от тези документи:

„До другаря Сталин

В съответствие с Вашите указания приложено Ви представяме проект на решение за организирането на лагери и затвори със строг режим за особено опасни държавни престъпници…

18 февруари 1948 г.

В. Абакумов

С. Круглов“[4]

„До другаря Сталин

Министерството на вътрешните работи на СССР Ви докладва за състоянието и работата в изправително-трудовите лагери и заведения през 1947 г. На 1 януари 1948 г. е имало 2 199 535 затворници в лагерите и заведенията. Създадени са 27 нови лагера…

7 март 1948 г.

Министър на вътрешните работи на СССР

С. Круглов“[5]

Тук не се имат предвид затворниците — броят им не ми е известен (но мисля, че не надминава 30% от броя на въдворените в лагери и изправително-трудови заведения). Ето още един документ:

„До другаря Сталин

Министерството на вътрешните работи на СССР докладва за състоянието и работата в трудово-изправителните лагери и заведения през 1949 г. На 1 януари 1949 г. е имало 2 550 275 затворници, за контрареволюционна дейност — 22,7%. Изтърпяват присъди над 20 години 366 489 души. Създадени са два нови специални лагера със строг режим за шпиони, диверсанти, терористи, троцкисти, десни, меншевики, есери, анархисти, националисти, белоемигранти… Осигуреност с жилищна площ средно 1,8 кв. метра на затворник…

23 януари 1950 г.

С. Круглов“[6]

Както вече споменах, тези данни не включват затворниците от затворите. Нужно е също да се знае, че в лагерите са изпращани много полицаи, фашистки наемници, лица, осъдени за националистически въоръжени акции против съветската власт в края на войната и след нея в западните райони на страната, а също така арестувани без вина. Ето защо (заедно с тези от затворите) този бром на затворниците — около 4–5 милиона души — не се отнася само за 1948 и 1949 г. Надали репресираните през 1937 и 1938 г. са били значително повече, отколкото през 1948 и 1949 г. Обективният показател „жилищна площ“, както се изразява министърът на вътрешните работи С. Круглов, едва ли се е подобрил от времето на ония горчиви години. Затворниците са „живеели“ на триетажни нарове. При това важно е да се има предвид, че съставът им под надзор на Главното управление на изправително-трудовите лагери (ГУЛАГ) постоянно се е „обновявал“. Всеки ден пристигали „попълнения“, мнозина не можели да издържат на крайно тежките условия и загивали. Известен процент осъдени били освобождавани. Но Сталиновата наказателна машина едва ли е могла „да се грижи“ за повече от 4–5 милиона души. Ще повторя, като сравнявам „възможностите“ на ГУЛАГ в един интервал от 10 години, стигам до заключението, че моите сметки за мащаба на репресиите през 1937 и 1938 г. са близки до истината. Впрочем възможно е да бъдат опровергани, но само след публикуването на официални данни.

Ако става въпрос за лична отговорност, главният виновник за всички тези невиждани репресии е Й. В. Сталин. „Вождът“ лично дава указания на Ежов за насоката и мащабите на репресиите, посочва често конкретни лица, които според него трябва да бъдат „проверени“. За да се избегне в преписката и в телефонните разговори споменаването на думите „смъртно наказание“ и „висша мярка за наказание“, Сталин предлага смъртното наказание да бъде наричано „наказание първа категория“. От документите се вижда, че спрямо голям брой известни личности репресиите са приложени по личното указание на Сталин. Р. Ейхе, Я. Рудзутак, В. Чубар, С. Косиор, П. Постишев са арестувани и разстреляни по негово нареждане. В апарата на Централния комитет Сталин предлага „да се проверят“ (а това означавало най-лошото) завеждащият отдел „Агитация и пропаганда“ А. Стецки, завеждащият отдел „Печат“ Б. Тал, завеждащият селскостопанския отдел Я. Яковлев, завеждащият отдел „Наука“ К. Бауман, отговорният сътрудник от Комисията за партиен контрол Ф. Зайцев и десетки други сътрудници. За всички „проверката“ завършва с разстрел.

Когато работата придобива широки мащаби, Сталин започва да одобрява смъртните присъди на дълги списъци, а през 1938 г., „уморен“ от това занимание, предоставя на съдилищата и трибуналите правото да решават, без да му докладват. На XX конгрес на партията Н. С. Хрушчов съобщава, че през 1937 и 1938 г. Ежов е представил на Сталин 383 списъка с имената на хиляди партийни, държавни, комсомолски, военни и стопански дейци. Всички списъци се „утвърдени“. Не смятам, че Сталин се е ограничил само с тези списъци. Те са били повече, тъй като често са парафирани и от други ръководители. След XX партиен конгрес много от тия документи изчезват. Както ми разказа в началото на април 1988 г. А. Н. Шелепин, голям брой списъци, върху които личи и подписът на Хрушчов, изземва от архивите по указание на самия Хрушчов И. А. Серов, тогавашен заместник-министър на Държавна сигурност. Списъците били предадени на първия секретар на ЦК на партията Н. С. Хрушчов, който, след като се е решил на смелата крачка да разобличи престъпленията на Сталин, явно е искал да си измие ръцете, макар да няма никакво съмнение, че Хрушчов, Молотов, Каганович, Ворошилов, Маленков и други високопоставени ръководители също са виновни за беззаконията или като съучастници, или като слепи изпълнители, или като „съгласяващи се“, без да мислят. Но пред историята главната отговорност за безбройните престъпления през 1937 и 1938 г. носи Сталин.

„Вождът“ твърде много се е грижел името му да не фигурира като узаконител на ВМН (висша мярка за наказание). Имам много писма, адресирани до Сталин, Ворошилов, Молотов и други партийни ръководители с молба за помилване. Някои те са чели, без да оставят „автографите“ си. Но всички автори на писмата са загинали. Остава да се предполага, че Сталин е предпочитал да съобщава устно решението си, а понякога изобщо да не разглежда тези молби, тъй като съдбата на ония, които са ги писали, е била предварително решена от него. Ето тази именно „забулена“ роля на Сталин като пряк, непосредствен организатор на престъпленията и участник в тях е родила и до днес „процъфтяващата“ легенда, че „не е знаел“ за репресиите. Както посочи например на XXII конгрес на КПСС старата болшевичка Д. А. Лазуркина, когато е лежала в затвора, „нито веднъж не обвинявах Сталин, когото други затворници, заточеници и лагерници ругаеха. Казвах: «Не, не може Сталин да е допуснал това, което се върши в партията. Това не може да е вярно.»“[7] Такава наивност може да се обясни само с непознаване на истинската картина.

Сталин и обкръжението му издигат насилието в норма. Именно те са се погрижили да бъде създадена системата на отношения в държавата и партията, породила обстановката на беззаконие. Както се посочва в доклада пред XX конгрес на партията „За култа към личността и неговите последици“, „произволът на едно лице насърчава и позволява проявите на произвол и на други лица. Масовите арести и заточения на много хиляди хора, разстрелите без съд и нормално следствие създадоха обстановка, лишена от чувството за сигурност и изпълнена със страх, а дори с ужас“.

Печално и трагично е обстоятелството, че терорът се разразява в условия, когато в страната няма пряка, непосредствена заплаха за социалистическия строй. Външната заплаха, съществувала много години наред, както и днес, в никакъв случай не може да служи като оправдание за репресиите. Вероятно в страната е имало единични прояви на класова вражда и несъгласие с новия строй. Но няма никакви доказателства за съществуването на цели многобройни групи от вредителски и враждебни елементи.

Сталин напълно игнорира Лениновите указания за отношението към революционния терор. Да, било е време, когато, за да оцелее, младата Съветска република е била принудена да отговори на белия терор с червен терор. Но щом се появяват обективни признаци за укрепване на новата власт, веднага се вземат мерки да бъде прекратено крайното насилие като начин за решаване на социалните, политическите и икономическите задачи.

„Терорът ни беше наложен от тероризма на Антантата — казва Ленин в доклада си за работата на Общоруския централен изпълнителен комитет (ВЦИК) и на Съвета на народните комисари на 2 февруари 1920 г., — когато най-могъщите държави в света се нахвърлиха върху нас с пълчищата си, без да се спират пред нищо. Ние не бихме могли да се задържим и два дни, ако не бяхме отговорили на тези опити на офицери и белогвардейци по безпощаден начин, а това означаваше терор, но то ни беше натрапено от терористичните методи на Антантата. Щом спечелихме решителна победа, още преди да завърши войната, след овладяването на Ростов, ние се отказахме от прилагането на смъртно наказание и показахме с това, че се отнасяме към нашата собствена програма така, както обещахме.“[8] Явно, Сталин не е сметнал за нужно да се отнася към собствената си програма като към „обещание“. Да си припомним постановлението на Централния изпълнителен комитет на Съветския съюз от 1 декември 1934 г., издадено по инициатива на Сталин: „Смъртните присъди над престъпниците да се привеждат в изпълнение… незабавно“, „получаването на молба за помилване… е неприемливо“. Така Сталин „нагласява“ със собствената си ръка терористичната машина. Апаратът за репресии е създаден. Първи под ножа на Сталиновата гилотина загиват видни партийни, държавни и военни дейци.

През 1937 г. се провеждат няколко пленума на Централния комитет на партията. На всеки от тях освен разглеждането на въпросите за подготовка на изборите за Върховен съвет на СССР, за грешките при изключването на комунистите от партията, за мерките за подобряване на работата на машинотракторните станции и други проблеми непременно се разглеждат и такива като „относно състава на ЦК на ВКП(б)“. А това означава, че продължава чистката и в най-висшия партиен орган. Например на октомврийския пленум на ЦК на партията през 1937 г. от състава му са извадени 24 членове и кандидат-членове. Сред тях са Зеленски, Лебед, Носов, Пятницки. Хатаевич, Икрамов, Криницки, Варейкис, Гринко, Любченко, Ерьомин, Дерибас, Демченко, Серебровски, Розенголц, Птуха, Шубриков и други. Всички те — предимно болшевики с дълъг стаж, гръбнакът на партийните кадри — са обявени за „народни врагове“.[9] Съдбата им е печална. И така е на всеки пленум… На декемврийския пленум на ЦК през 1937 г. например е одобрено (с гласуване чрез допитване) следното решение:

„Въз основа на неопровержими данни пленумът на Централния комитет смята за необходимо да извади от състава из членовете на ЦК на ВКП(б) и да нареди да бъдат арестувани като народни врагове Бауман, Бубнов, Булин, Межлаук, Рахимович и Чернов, оказали се немски шпиони и агенти на царската тайна полиция; Михайлов, развивал заедно с Яковлев контрареволюционна дейност, и Риндин, развивал контрареволюционна дейност заедно с Риков и Сулимов.“

По-долу Сталин написва собственоръчно: „Всички тези лица се признаха за виновни.“[10]

Помислете само колко болна е фантазията на главния инквизитор: повече от половината състав на Централния комитет — „шпиони“ и „агенти на царската тайна полиция“! Двайсет години след краха на династията на Романовци жандармското им ведомство продължава да действа като че ли нищо не е станало! Това не е ли безумие, пиршество на зъл дух? Когато разглеждах пожълтелите листчета, изпращани на членовете на Централния комитет за задочно гласуване, не срещнах нито едно друго мнение, възражение или съмнение. Само „За“, „Съгласен“, „Безусловно съгласен“, „Вярно решение“, „Необходима мярка“ и т.н. Съвестта е останала безмълвна, заточена от лъжата и страха.

Към края на 1938 г. фактически не остават кандидати, с които да се запълни страшната празнина. От 139-те членове и кандидат-членове на ЦК на партията, избрани на XVII конгрес, 98, или 70%, са арестувани и през 1937–1938 г. загиват. Такава е съдбата не само на повечето членове на Централния комитет, но и на основната част от делегатите на „конгреса на победителите“. А нали 80% от делегатите на XVII конгрес с право на решаващ глас са били болшевики със стаж отпреди 1921 година! Хора, преминали през Лениновата школа, нелегалната борба, революцията, гражданската война. Сталин не е могъл да забрави, че тогава почти триста делегати са гласували против него. Кои ли са? Диктаторът вижда във всеки свой потенциален враг.

Обезкървени са републиканският, краевият и областният кадрови състав. Много областни комитети просто са обезглавени — всички секретари на партийни комитети били отишли, по думите на Каганович, на „жителство“ при Ежов. Ще изброя само няколко имена от хилядите местни партийни и държавни дейци, на които се е паднал жребият да пият от „чашата на Йосиф“: А. Богомолов, Т. Братановски, Е. Вегер, М. Гусейнов, Б. Додобаев, Н. Журавльов, С. Зегер, В. Ерьоменко, Ю. Коцюбински, Г. Крутов, Н. Марголин, Д. Орлов, Н. Степанян, Я. Попов, А. Шпилман, А. Ханджян. И много, много други. Обобщени данни е можел да има само Сталин. Какво ли е мислел той, когато е прелиствал страшните сборни сведения и доклади на Ежов, Улрих и Вишински, дали не е стигал до „убеждението“, че страната, партията, армията и народното стопанство са попаднали под властта на врагове? Тогава не му ли е минавала през главата дори за момент мисълта, че неговата концепция за „народните врагове“ е чудовищна по своята абсурдност и престъпност? Но „вождът“ се отличава с последователност. Взел ли е веднъж решение, трябва на всяка цена да доведе изпълнението му докрай. С „пречистването“ на обществото ще постигне нещо голямо, за което „ще се говори във вековете“…

Веднъж, обсъждайки с Ежов в присъствието на Молотов поредния списък, Сталин, без да се обръща към тях, процежда през зъби:

„Кой ще си спомни след десет-двайсет години за всички тия негодници? Никой! Кой помни сега имената на болярите, от които се е отървал Иван Грозни? Никой… Народът трябва да знае: «отървава се» от враговете си. В края на краищата всеки получи онова, което е заслужил…“

„Народът разбира, Йосиф Висарионович, разбира и подкрепя“ — някак машинално откликва Молотов.

А трябвало и двамата да знаят, че народът не е смеел да говори. Крясъците на одобрение са били знак на незнание, безправие и депресия.

Разсъжденията на „вожда“, че е нужно „да се научим да ценим хората, да ценим кадрите“, са върхът на кощунството. Цинизмът и беззаконията на Ежов, който през октомври 1937 г. става кандидат-член на Политбюро, нямат граници. По негово предложение органите на НКВД започват да съставят списъци на лица, които се предават под юрисдикцията на военните трибунали. Достатъчно било да бъде обвинен някой в „шпионаж“, за да бъде изправен вече пред военен трибунал. А как са постъпвали с „шпионите“ и колко от тях са били „разкрити“? Ето например едно донесение на Улрих:

„До комисаря I ранг от Държавна сигурност

др. Берия Л. П.

За времето от 1 октомври 1936 г. до 30 септември 1938 г. от военната колегия при Върховния съд на СССР и от проведените на място сесии на колегията в 60 града са осъдени:

— на разстрел 30 514 души

— на тъмничен затвор 5643 души

Всичко 36 157 души.

15 октомври 1938 г.

В. Улрих“[11]

През 1937 и 1938 г. Ежов, а после и Берия изпращат на Сталин многобройни списъци на „шпиони“, в които предварително, преди съденето им, се предлага конкретното наказание (почти във всички случаи — разстрел). Но преди това те са получавали донесения от Улрих. Ето още едно съобщение:

„До комисаря 1 ранг от Държавна сигурност, зам.-народния комисар на вътрешните работи на СССР др. Берия

През септември 1938 г. от военната колегия при Върховния съд на СССР в Москва, Ленинград, Киев, Харков, Хабаровск и други градове са осъдени:

— на разстрел 1803 души

— на тъмничен затвор 389 души

Всичко 2192 души.

В. Улрих“

През октомври ще бъдат повече — 3588… Но това е само свършената от военните трибунали „работа“. А колко обикновени съдилища са „работили“?! Сталин, който обича да разправя, че са нужни грижи за човека и за кадрите, че трябва да се проявява внимание към всеки комунист, одобрява без колебание тези страшни списъци.

И досега още има хора, които искат тази характеризираща се с безгранична античовечност страна от дейността на Сталин да се отдели от мерките, които е предприемал като глава на партията и народа за реализиране на социално-икономическите планове и програми. Дори ако се съгласим с тяхната логика и признаем „заслугите“ му в тази област, няма да имаме никакво право, преди всичко морално, да издадем на Сталин индулгенция за това, че „е вършел престъпления с искрената вяра, че ги върши за благото на страната“. Та какво ще е това „благо“, щом за основите му са били нужни стотици хиляди и милиони човешки черепи! Ето защо твърде спорно е изказването на Н. С. Хрушчов пред XX конгрес, че „не можем да смятаме, че постъпките на Сталин бяха постъпки на безумен деспот. Той мислеше, че е нужно да се постъпва така в интерес на партията, на трудещите се маси, за защита на революционните завоевания. Та именно в това е цялата трагедия!“

С това твърдение не бива да се съгласяваме. Сталин съзнателно създава режим на лична диктатура, при която смята себе си за абсолютно свободен в избора на средствата. Какво общо има тук „защитата на революционните завоевания“, за която говори Хрушчов?! Сталин е бил тласкан от страшното, опияняващото чувство за абсолютна власт… Ще повторя: абсолютната власт развращава абсолютно. Не може да не е знаел, че раздухваният от него терор против партийните, стопанските и военните кадри се води върху основата на непрестанни нарушения на социалистическата законност. Не може да не е знаел, че нито Косиор, нито Постишев, нито Рудзутак, нито Чубар, нито Ейхе са „врагове на народа“. Не може да не е знаел за пълното фалшифициране на политическите процеси. Ако неговата дейност е била подложена на реален обществен, партиен и държавен контрол, не би успял да вкара в играта беззаконието, чисто и просто не би се решил да направи това. Пълната беззаконност и безконтролност му позволяват да прояви най-отвратителните черти на характера си. Създадената от „вожда“ тоталитарна система открива простор за всички негови действия като диктатор, каквито и да са те. Абсолютната свобода на Сталин означава абсолютна липса на свобода за всички, които зависят от него. Но за морален и социален камуфлаж „вождът“ продължава публично да фарисейства.

Ето защо разсъжденията, че „трагедията на Сталин е в това, че вярвал в съществуването на народни врагове, и затова се заел да си разчисти сметките с тях, не само са наивни, но и дълбоко погрешни. Деянията му могат да бъдат квалифицирани само като престъпни. Казано с думите на Маркс, Сталин действа с «тимур-тамерлановско» разточителство в изразходването на човешкия живот“[12]. Чуждият живот за него няма никаква стойност.

Масовото насилие става неотделима съставна част от Сталиновия социализъм, различаващ се коренно от Лениновия социализъм. Много вероятно е той да е искал обществото „да процъфтява“, материалното благополучие на членовете му да расте и безспорно да бъде създадена силна държава. Но не е искал да попита членовете на това общество как, по какъв начин биха желали да бъдат постигнати идеалите на социализма.

При цялата си непреклонност в преследването на поставените цели понякога Сталин проявява колебания, когато до него ненадейно „идва“ истината за мащаба на репресиите. Именно с това може да се обясни защо на януарския пленум (1938 г.) на ЦК на ВКП(б) се обсъжда въпросът за грешките на партийните организации при изключването на комунистите от партията. Този въпрос се повдига по инициатива на „вожда“. Слушайки доклада на Маленков и изказванията на Багиров, Постишев, Косиор, Игнатиев, Зимин, Каганович, Угаров и Косарьов, Сталин не може да не е бил поразен от размаха на репресиите, беззаконието, от унищожаването на кадрите. Например в изказването си Постишев отбелязва, че когато пристигнал в Куйбишев, се сблъскал с обстановка, при която в резултат на чистката била парализирана нормалната дейност на областния комитет на партията, областния изпълнителен комитет и районните партийни комитети. Поради това, че в много районни комитети останали по двама-трима членове, те фактически спрели да работят. Оказало се, че в областта има над трийсет такива районни комитета. Сталин. Берия, Ежов, Маленков и Молотов стоварват веднага цялата вина върху Постишев, макар той отскоро да е преместен в Куйбншев.

При запознаването с документите се създава впечатление, че решението да се „натопи“ Постишев е взето преди пленума. На практика всички изказващи се, като се започне с докладчика Маленков, обръщат специално внимание върху грешките му. Подпомогнат от одобрителните реплики на Сталин, главната роля на негов критик поема Каганович. Заслужава да цитирам някои от аргументите на Каганович:

„Аз добре познавам Постишев. По поръчение на ЦК ходих миналата година в Киев, когато разкривахме най-груби грешки на другаря Постишев в ръководенето на Киевската и Украинската партийна организация. В Киев Постишев се изяви като работник, скриващ на практика директивите на партията, за което именно ЦК го сне тогава от Киев (така е в текста — б.а.). Слепотата на другаря Постишев спрямо враговете на народа граничи с престъпление. Той не виждаше враговете дори тогава, когато всички врабци по стрехите цвърчаха… След като те наблюдавах в кулоарите и след като изслушах изказването ти на този пленум, твърдя, че ти хитруваш спрямо ЦК на партията.“

„В живота си никога не съм хитрувал“ — опитва се да отблъсне атаката Постишев.

„Което каза тук на пленума Постишев, е повторение на приказките против партията. Той не вижда, че през последната година сме издигнали над 100 хиляди нови хора. Това е наша велика сталинска победа…“[13]

Когато говори за „сталинската победа“, Каганович неволно „проговорва“ за мащабите на принудителната замяна на ръководните кадри, „изхвърлени от строя“ поради репресиите. Колосалната празнина в кадровия състав, възникнала в резултат на беззаконията, глуповатите хора от типа на Каганович са оценявали като ситуация, спомагаща за обновяването на ръководния състав на различни равнища.

Критичните изказвания на Ярославски, Косарьов и Угаров отбелязват възходяща линия. Вече не само критикуват Постишев, а направо го обвиняват и осъждат. Става ясно, че този път е избран за жертва именно той. Каганович успява да предаде на партийното ръководство отдавнашната си омраза към Постишев. По-нататъшните събития на пленума свидетелстват, че всичко е вървяло по подготвения предварително от Сталин сценарий. Смачкването на Постишев довършва вторият секретар на Куйбишевския областен комитет на партията Игнатов, който е поканен на пленума. Той нарича действията на Постишев направо „антипартийни“. Каганович веднага тегли отдолу чертата и се обръща към Постишев:

„Ти и сега залъгваш ЦК. Това е враждебна линия. Като политически ръководител Постишев се опропасти…“

„Признавам изцяло и напълно, че моята реч, която произнесох тук — изправя се Постишев, — е неправилна и непартийна. Как произнесох тая реч, сам не мога да разбера. Моля пленума да ми прости. Аз не само никога не съм бил с враговете, но и винаги съм се борил против враговете…“

Но сега само Сталин можел да спаси Постишев. Той обаче дочаква пълното унижение на кандидат-члена на Политбюро, стария болшевик, който се опитва да има собствено мнение, и предрешава окончателно съдбата му:

„У нас тук, в Президиума на Централния комитет, или Политбюро, наречете го, както искате, се създаде мнението, че след всичко случило се трябва да се вземат някакви мерки по отношение на другаря Постишев. По наше мнение би следвало да бъде изваден от състава на кандидат-членовете на Политбюро, като остане член на ЦК.“[14]

Гласуват, естествено, единодушно. Постишев остава на свобода само един месец. По предложение на Сталин Комисията за партиен контрол подготвя през февруари същата година проект за постановление във връзка с Постишев, утвърден от Политбюро. Основното съдържание на този документ, одобрен и редактиран от Сталин, заслужава да бъде цитирано. Постишев е обвинен в следните прегрешения:

1) Разпускане на 35 районни комитета на партията (те просто престанали да действат, тъй като за петте месеца от 1937 г. в Куйбишевската област били изключени от партията 3500 комунисти — б.а.).

2) Провокации против органите на съветската власт (на едно от заседанията на градския съвет били изключени 34 депутати).

3) Привличане на кадри за работа в полето, изземване на обществени сгради, вредителство в разгара на прибирането на реколтата.

4) По време на работата си в Куйбишев Постишев е пречел на НКВД да разобличава враговете, като насочвал ударите против честни комунисти.

5) Всички помощници на Постишев както в Украйна, така и в Куйбишев се оказаха народни врагове (шпиони).

6) Постишев е знаел за съществуването на контрареволюционни деснотроцкистки организации в областта…

Всички посочени действия на Постишев П. П. да се приемат като антипартийни, извършвани в полза на враговете на народа. Постишев да бъде изключен от редовете на ВКП(б).[15]

Всички други 49 членове на ЦК и кандидат-членове гласуват (със задочно допитване) за това решение. И този път Сталин не е пуснал бюлетина… Той винаги, стига само да е възможно, гледа да оставя по-малко „следи“.

Съдбата на Постишев е решена. Следват арест и разстрел. Сталиновата „грижа за кадрите“ изпъква твърде релефно в случая с Постишев, който по много причини не бил удобен за „вожда“ не само като член на върховното партийно ръководство, но и изобщо като комунист от старата Ленинова школа. За Сталин са показателни понякога само една фраза, само един: разговор, само някаква информация, за да си състави окончателно мнение за дадена личност. В ония години това се равнявало и на присъда.

Така, след като Постишев е „инспектиран“ в Куйбишев, Маленков долага на Сталин: „Постишев е политически вреден.“ — „Защо тогава го държите?“ — отговаря с въпрос Сталин.

Постишев още не е знаел, че Сталин вече се е разпоредил за по-нататъшната му съдба.

Не всички забелязват, или по-точно, не всички придават особено значение на това, че по време на изказването на Косарьов пред януарския пленум през 1938 г. възниква пререкание между него и Мехлис. Косарьов фактически критикува Политическото управление на РККА, възглавявано от Мехлис, за слабата организация на работата с комсомолците. „В армията има 500 хиляди членове на младежката организация, а на година се приемат в партията само няколко хиляди.“ Мехлис веднага отблъсква с раздразнение атаката: „ЦК на комсомола не се занимава с армейския комсомол. Предложих на Белобородов (секретар на ЦК на ВЛКСМ — б.а.) да идат да ръководят комсомола в армията, той отказа. Искат да ръководят само от ЦК…“[16]

Съществувалото и по-рано враждебно чувство у Мехлис към Косарьов сигурно се е засилило и кой знае дали не е изиграло фатална роля в съдбата на комсомолския ръководител?

При обсъждането на въпроса за грешките при разглеждането на личните прояви на комунистите пленумът неусетно кривва в стария коловоз: оказва се, че всички тези „грешки“ и „крайности“ не са нищо друго освен злонамерени машинации на още неразкритите „врагове“. Именно такъв извод е направен: „Време е всички партийни организации и техните ръководители да разобличат и докрай да изтребят замаскирания враг, промъкнал се в нашите редове.“[17] Тезата на „вожда“, прекарана от него на февруарско-мартенския пленум през 1937 г., пак надделява — крайностите и грешките в борбата с враговете са резултат от дейността на неразобличените троцкисти и други вредители. Както ще видим, през 1937 и 1938 г. проблясъците на зрял подход при оценката на вакханалията от беззакония са много слаби. Демонът на насилието взима връх над елементарното благоразумие. Грешките в разгръщането на насилието Сталин вижда в недостатъците, допускани при прилагането на това насилие.

В крайна сметка вместо да бъдат анализирани причините за крайностите, за бездушното и престъпно отношение към съдбините на комунистите, даден е нов тласък към търсенето на „неразкрити врагове“. Секретарят на Киевския областен комитет на КП(б)У Кудрявцев на партийни събрания пита комунистите: „А вие написали ли сте поне един сигнал срещу когото и да било?“ В резултат на такива призиви за бдителност в киевската партийна организация са направени доноси почти против половината партийни членове. Впрочем една от първите жертви става и Кудрявцев…

Кадровият погром, извършен по инициатива на Сталин и обкръжението му, създава благоприятни условия върху вълната на доносничеството да се появяват мнозина непочтени хора, опитващи се (някой път не съвсем безуспешно!) да направят при създалата се ситуация партийна, служебна или военна кариера, пък и просто да си разчистят с някого старите сметки. В решението на януарския (1938 г.) пленум на Централния комитет се казва, че има „отделни комунисти кариеристи, стараещи се да блеснат и да се издигнат с изключвания от партията на нейни членове, с действия против тях, стараещи се да се застраховат от възможни обвинения в недостатъчна бдителност по «пътя на необосновани репресии»“[18]. Обаче вярната констатация, че кариеристите и доносниците представляват голяма опасност за партията, се разминава напълно със самия курс на върховното партийно ръководство към репресии, в който именно се крият дълбоко вкоренените източници на трагедиите, деформациите и извращенията. Указанието на пленума „докрай да се изтреби замаскираният враг“ още веднъж показва фарисейския характер на Сталиновия лозунг „Да ценим кадрите“.

Лъжата прилича на търкулната надолу снежна топка. Една лъжа ражда друга. Като „изостря“ произволно класовата борба, Сталин предизвиква вълна от лъжи. Обществото се оказва беззащитно пред нея. Лъжите на Ежов и на неговите органи в съюз с лъжите на съда и прокуратурата, лъжите на пресата и лъжите в безбройните речи, подкрепящи „справедливите присъди“, създават една наистина уникална ситуация. Опитай се да научиш къде са причините за вакханалията. Няма откъде. Опитай се да поискаш помощ. Няма от кого. Опитай се да изобличиш явните негодници. Никой няма да ти позволи…

Един характерен пример. В архива на Берия има много и различни доноси. Ще цитирам един, без да назовавам автора му. Може да има пораснали деца, внуци… Изобщо, когато посочвам в книгата едни или други имена и знам, че всички тия хора сигурно имат роднини, искрено ви казвам, в нито един случай не бих искал да причиня болка лично на тях. Но историята нямаше да бъде история, ако заключвахме всичко с девет ключа… Ето това „писмо“:

„Др. Маленков!

Аз съм заместник-командир на част от вътрешните войски на НКВД. Днес имаше митинг по повод награждаването на другаря Сталин с орден «Победа». Но на митинга бяха поканени само офицерите. Войници не бяха поканени. Странно… Митинга водеше генерал Бровкин. Говориха само трима-четирима и закриха митинга. После, след закриването на митинга, обявиха, че частта отива да прибира реколтата, а нач. на политотдела Кузнецов се превежда на друго място на служба.

Осакатено, смачкано, опорочено е такова извънредно важно мероприятие като митинг, посветен на награждаването на другаря Сталин с ордена «Победа…»

Реакцията на получателя е «естествена»:

За др. Берия

Маленков“[19]

Коронясаната от Сталин Лъжа се разпорежда със съдбите на милиони. Няма прошка за Сталин най-вече задето е създавал в страната обстановка, в която господства лъжата, принуждавайки хората да се покоряват, да мълчат или да подкрепят решения, чиято същина за мнозина е съвсем неясна. Той смятал, че има право да „дозира“ истината, да прави обобщения, задължителни за целия народ, да определя какво е нужно и какво не е нужно на този народ. Репресиите и беззаконията в ония години са могли да просъществуват само върху лъжата. Именно тук се крие един от социалните и гносеологичните източници на народната трагедия. Но народът не може да бъде дълго време лъган; лъжата никога не е имала и няма бъдеще. Сталин не е искал да се съобразява с тази безспорна истина.

Трудно зарастващата рана от 1937 и 1938 г. е свързана не само с болката, с безсмислието, с противоречащия на здравия разум пир на насилието, ръководено от „вожда“. От тази рана произтичат и много нещастия, причинени от гибелта на редица талантливи ръководители, стопански дейци, учени, военни, дейци в полето на културата. А нима оголените места сред кадрите не позволиха на кариеристите комунисти да се докопат до високи постове и длъжности, да заемат изгодни позиции? Февруарско-мартенският пленум на ЦК на ВКП(б) през 1937 г. записва в решенията си не само „да се задължи Народният комисариат на вътрешните работи да доведе докрай работата по разобличаването и разгромяването на троцкистките и други агенти, да смаже и най-малките прояви на антисъветската им дейност“, но и постановява „да се укрепят кадрите на НКВД“[20] (подчертано от авт.). Критериите за „укрепването“ в ония години са еднозначни: сляпо, фанатично изпълнение на волята на „вожда“. В ония времена съвестни хора не са могли да оцелеят в „органите“. Абакумовци, кругловци, меркуловци, ежовци, бериевци, кобуловци, мамуловци, рухадзевци, както и някои други „скорострелки“ се задържат в НКВД далеч не заради лични качества, а тъкмо защото ги нямат. Самата система на създалите се отношения ражда в условията на единовластието безпринципни хора, ласкатели и подмазвачи. Сталин цени послушанието, готовността да се следва „линията“, дори ако тя е очебийно погрешна или престъпна.

За щастие влиянието на Сталин не е могло да деформира целия спектър от болшевишки качества у истинските патриоти. Привързаността към социалистическите идеали, високото гражданско съзнание, безпределната жертвоготовност, революционният ентусиазъм и любовта към родината у повечето от съветските граждани не потъват в тинята на лъжата, славословието и бюрократичните извращения. Но, разбира се, интелектуалният и нравственият потенциал на народа би получил несравнимо по-голямо развитие, ако не бе настъпила народната трагедия от края на 30-те години.

Сталин много четял. Жалко, че в библиотеката му липсва книгата на Х. А. Льоренте „Критическа история на испанската инквизиция“. Ако е искал, можел е да открие много близки на своите черти у главния инквизитор на църквата Томас Торквемада, хвърлил хиляди хора в огъня на кладите в името на „чистата вяра“. Смъртта на еретиците е вдъхновявала Торквемада да търси нови и нови жертви. Но великият инквизитор не можел и да мечтае за размаха на Сталин.

[1] ЦГАКА, ф.31983, оп.3, д.152, л.150. ↑

[2] ЦПА ИМЛ, ф.17, оп.2, л.627. ↑

[3] ЦПА ИМЛ, ф.558, оп.1, д.3175, л.2-10. ↑

[4] ЦГАОР, ф.9401, оп.2, д.199, л.197. ↑

[5] Пак там, л.366. ↑

[6] ЦГАОР, ф.9401, ок. 2. д.269, т.1, л.57-65. ↑

[7] XXII съезд КПСС. Стенографический отчет. Т.3, с.119. ↑

[8] Ленин, В. И. Събр.съч. Т.40, с.96. ↑

[9] ЦПА ИМЛ, ф.17, ол. 2, д.624. ↑

[10] ЦПА ИМЛ, ф.17, сп. 2, д.630. ↑

[11] Архив военной коллегии Верховного суда СССР, ф.75, оп.35, д.315, л.50. ↑

[12] Маркс, К. и Фр. Енгелс. Съч. Т.23, с.273. Приложение 103. ↑

[13] ЦПА ПМЛ, ф.17, оп.2, д, 639, л.24-29. ↑

[14] ЦПА ПМЛ, ф.17, оп.2, д.639, л.24-32. ↑

[15] ЦИА ИМЛ, ф.17, оп.2, д.640, л.20-45. ↑

[16] ЦПА ИМЛ, ф.17, оп.2. д.63, л.20-35. ↑

[17] Пак там. ↑

[18] ЦПА ИМЛ, ф.17, оп.2, д.633, л.2-26. ↑

[19] ЦГАОР, ф.940-1, оп.1, д.2181. ↑

[20] ЦПА ИМЛ, ф.17, оп.2, д.577. ↑

„ЗАГОВОРЪТ“ НА ТУХАЧЕВСКИ

Сталин обича армията, обича военните. Обича да носи маршалския мундир и да се гледа в голямото огледало; строгостта на униформата с блясъка на златото по пагоните отговаря на представата му за естетическо съвършенство. Въоръжените сили са предмет на особените му грижи. Винаги и с някаква вътрешна гордост „вождът“ си спомня за военната си дейност по фронтовете на гражданската война. Май че повече от всички други (с изключение на Троцки) е бил на фронта.

Познава лично почти целия команден състав от командир на корпус нагоре. Познава добре повечето маршали и командири на армии още от времето на гражданската война. А и тогава, в края на 30-те години, назначенията на всички основни длъжности в РККА минават през него. „Вождът“ обикновено изслушва краткия доклад на кандидата, като се вглежда внимателно в очите му, мълчи, а после разговаря с него в продължение на 7–10 минути. Интересуват го войсковият му опит, познаването на театъра на военните действия, възгледите на бъдещия командир за военното строителство в условията на снабдяването на армията с технически средства. Понякога задава неочаквани въпроси: „Как оценявате германските танкове?“, „Нужни ли са в днешните условия УР (укрепени райони — б.а.)?“, „Какво е мнението ви за новия полеви устав на РККА?“. В края на разговора, ръкувайки се едва-едва с развълнувания командир на армия (командир на корпус или друг командир), му пожелава успех на новия пост и постоянна готовност за провеждане на дело „линията на партията“. И отново се вглежда изпитателно в очите на изпъналия се пред него командир. Винаги му се иска да прочете в тях най-важното за него: предан ли е този на „другаря Сталин“?

Сталин прекарва дълги часове с народните комисари, конструктори и учени, създаващи бойна техника и оръжие, обикновено лично оглежда новите образци, ходи и на изпитанията. По негова инициатива се свикват съвещания по различни въпроси от военното строителство, на които често присъства. Изказва се рядко, но с репликите и забележките си винаги „завърта“ хода на обсъждането в една или друга посока. През 1939 г. например цял ден прекарва на съвещанието на ръководния състав от Тила на РККА, решаващ въпроси по снабдяването на командния и редовия състав с бойна и всекидневна униформа и по качеството на облеклото.

Разбира се, Сталин се занимава с тези въпроси не само от любов към военното дело. Като всеки ръководител на държавно равнище ясно разбира, че политическата власт, реалната й сила, мястото на страната в света и международният й авторитет се определят в огромна степен не само от икономическата, но и от военната й мощ. Във всички негови изказвания от втората половина на 30-те години се чувства тревогата от нарастването на фашистката опасност, от усилването на империалистическата заплаха както от запад, така и от изток. Може да кажем без преувеличение, че в ония години приоритетни обекти на вниманието му са РККА и НКВД. И именно по линията на НКВД от края на 1936 г. започват да идват до Сталин тревожни съобщения.

Интересно е, че първите симптоми на колизиите между Сталин и най-високите военни чинове са доловени в Германия. Началникът на Главното разузнавателно управление на РККА командирът на корпус С. Урицки още на 9 април 1937 г. докладва на Сталин и Ворошилов, че в Берлин се разпространяват слухове за съществуването на опозиция сред генералите против съветското ръководство. Наистина, успокоява ги началникът на ГРУ, малцина вярват на това. За доказателство посочва изказването на някой си Артур Юст в „Дойче алгемайне цайтунг“: днес „диктатурата на Сталин се нуждае от изключителна опора. Извънредно странно би било именно сега да се започне с разклащане на опорите на армията. Сега нищо не е толкова важно за Сталин, както безусловната благонадеждност на Червената армия.“[1]. По всяка вероятност и Сталин е мислел така, но в името на „безусловната благонадеждност“ тъкмо това започва да прави — „да разклаща основите на армията“. Още повече че сигнали за опозиция, за заговор сред генералитета започват да пристигат едновременно от много източници.

Първо Ежов му изпраща записка с материали на РОВС (Русский общевоинский союз) от Париж. В нея се казва, че „в СССР група висши командири готвят държавен преврат“. В този материал, който най-вероятно е фалшив или в краен случай измислица на белоемигрант, се твърди, че начело на заговора е маршал М. Н. Тухачевски. Сталин предава записката на Орджоникидзе и Ворошилов с резолюцията „Моля, прочетете“. Върху документа следи от реакцията на неговите съратници не са открити. По всяка вероятност явно фалшивият характер на записката не прави впечатление на прочелите я, дори и на Сталин, макар да е извънредно мнителен и подозрителен човек. При това нека още веднъж да кажа, че той винаги твърде много се доверява на „написаното черно на бяло“, на възбуденото „дело“, на онова, което му докладват органите на НКВД. Ще се отклоня за малко.

Както ми разказа А. Т. Рибин, работил по онова време в един от отделите на НКВД, а после в охраната на „вожда“, когато устно доложили на Сталин за „връзките“ на М. Е. Колцов с „чужди разузнавания“, отначало той не придал на информацията нужното при такива случаи значение. Още не бил забравил неотдавнашния си разговор с писателя, оставил у него сравнително добро впечатление. Но когато след месец (на някого сигурно е било много нужно това!) сложили пред него папка с донос, с две съобщения на лица, познаващи отблизо Колцов, той нарежда да се даде ход на това изфабрикувано дело. Сталин не допуска, че и в писмени доклади може да се лъже, че и с тях може да го заблуждават. Смята, че само той има право да върши това. Именно тази негова особеност — да вярва напълно на „хартията“ — използва активно Ежов, а по-късно и Берия. Доносите, съобщенията, докладите, често пъти направо фантасмагорични, намират в психиката на Сталин твърде благодатна почва. Боравейки в мислите си с категориите „врагове“, „борба“, „вражеско обкръжение“, „заговори“, „двуличие“, „вредителство“, Сталин не се съмнява в достоверността на тези доклади.

Прибирайки се във вилата си с брониран автомобил, Сталин знае, че всяко такова пътуване е цяла операция, свързана с осигуряването на безопасност за живота му. До водача Митрохин сяда телохранителят — или Туков, или Старостин (през 40-те години), готов заедно с телохранителите в съпровождащите автомобили да предпази Сталин от „терористи“. „Вождът“ има навика да се вглежда втренчено в лицата на хората. Ако нечий поглед изведнъж му се стори подозрителен, този човек бива отстранен от работа. Ще отбележа, че макар да съществуват версии, създадени в обкръжението на Берия, че е имало няколко опита за покушение върху живота на Сталин, за такова нещо никакви документи никой не е успял да открие.

Властелините, страхуващи се ден и нощ да не бъдат убити, започват да подозират всички. Например император Александър II, срещу когото е имало няколко покушения (и в края на краищата терористите постигат целта си), до такава степен става подозрителен, че „веднъж стрелял в адютанта си, когато той направил някакво бързо движение и на царя му се сторило, че офицерът иска да го убие“[2]. Затова, когато човек прозре какъв е вътрешният свят на Сталин, не може да не вземе под внимание хипертрофираната му подозрителност. В доклада си пред XX конгрес на партията Хрушчов подчертава крайно болезнената подозрителност на Сталин дори спрямо членовете на Политбюро. Може би се е доверявал напълно само на Власик и Поскрьобишев. И като че ли и на Валя Истомина, неговата „икономка“, млада жена, която скоро след гибелта на Н. С. Алилуева се настанява в дома му. Тя се грижи за него до края на дните му, гледа да му създаде колкото е възможно по-приятна домашна обстановка. Макар и коравосърдечен, той все пак често споменава за простодушните и искрени грижи на тази жена. Маниакалната подозрителност на „господстващата личност“ е една от нейните най-характерни черти.

Затова информацията на президента Бенеш, дошла до Сталин през Чехословакия, рязко засилва подозрението му към Тухачевски. Както пишат бившият сътрудник на Калтенбрунер В. Хаген (в книгата „Тайният фронт“), Х. Хегнер (в мемоарите „Райхсканцлерството 1933–1945 г.“), а споменава и У. Чърчил, Сталин „клъвва“ изфабрикувания в Берлин документ за „сътрудничеството“ на Тухачевски и на редица други командири от Червената армия с германския генералитет. Във ведомството на Канарис майсторски подправят подписа на Тухачевски (подписът на Михаил Николаевич фигурира още през 1926 г. в Берлин върху документ за техническо сътрудничество в областта на авиацията с една германска фирма).

Подправеният документ поражда мисълта, че Тухачевски е в тайна връзка с представители на германския генералитет с цел насилственото сваляне на Сталин. В Берлин се разиграва „спектакъл“ с пожар и кражба на документи, за да се пусне слух, че те уж са отнесени в Прага. За пожара Ежов няколко пъти докладва на Сталин и Ворошилов.

„В допълнение към нашето съобщение за пожара в Германското военно министерство прилагам подробен материал за станалия пожар (през нощта на 1 срещу 2 март 1937 г. — б.а.) и копие от рапорта на началника на комисията по диверсиите при гестапо.

Генерален комисар на Държавна сигурност

Ежов“

Бенеш, вероятно с добри намерения, нарежда документите да бъдат препратени в Москва. Тази информация стряска Сталин, но за момента се ограничава само да ги предаде на Ежов. Започват да следят още по-усилено Тухачевски и да събират „материали“. По-нататък събитията са се развили, изглежда, така, както ги описва Б. А. Викторов, бивш заместник на главния военен прокурор. След XX конгрес на партията той ръководи специалната група военни прокурори и следователи по реабилитирането на невинно осъдените в годините на Сталиновите беззакония.

В своите записки Викторов си спомня доста интересни факти. Когато преглежда делото на следователя Радзивиловски, осъден през 1957 г. за нарушаване на законността, Викторов обръща особено внимание на следните редове от показанията му: „Аз работех в Управлението на НКВД в Московска област. Извика ме Фриновски (един от заместниците на Ежов — б.а.) и се заинтересува дали минават през мене дела на високопоставени военни. Отговорих му, че водя делото на бившия командир на бригада Медведев. Фриновски ми постави задача: «Трябва ни една разгърната картина за голям и дълбок заговор в Червената армия, разкриването му би показало огромната роля и заслугите на Ежов пред Централния комитет.» Пристъпих към изпълнението на задачата. Не веднага, разбира се, но изтръгнах от Медведев необходимите показания за заговор в РККА. За получените показания беше доложено на Ежов. Той лично извика Медведев на разпит. Медведев заяви на Ежов и Фриновски, че показанията му са измислени. Тогава Ежов заповяда да върнем Медведев с всякакви начини към предишните му показания, което и беше направено. Протоколът с показанията на Медведев, добити под физическо въздействие, беше доложен горе…“

Скоро след това са арестувани Тухачевски и другите „заговорници“. Буквално ден преди това долагат на Сталин, че в своя пореден „Бюлетин на опозицията“ Троцки заявява: „Недоволството на военните от диктата на Сталин поставя на дневен ред възможното им противодействие.“ Това подтиква „вожда“ към решителни действия. Но преди да вземе окончателно решение за арестуването на Тухачевски, твърде популярен сред народа военачалник, той изслушва Молотов, Ворошилов и Ежов. Молотов вярва на дошлите от чужбина съобщения (тук му е мястото да кажа, че тогавашният най-близък сподвижник на Сталин и до края на дните си настояваше, че е имало заговор). Ворошилов не скрива отдавнашната си ненавист към Тухачевски, а Ежов иска да използва случая, за да се издигне по-нагоре. Естествено, всички са за арестуване на „заговорника“. След известни колебания на 24 май Сталин прави още една крачка към върха на кървавата драма, повлякла след себе си особено тежки последици. До членовете и кандидат-членовете на Централния комитет е изпратен за гласуване (чрез допитване) документ със следното съдържание:

„Въз основа на данни, изобличаващи члена на ЦК на ВКП(б) Рудзутак и кандидат-члена на ЦК на ВКП(б) Тухачевски като участници в антисъветски троцкистко-десен (така е в текста — б.а.) заговорнически блок и шпионска дейност против СССР в полза на фашистка Германия, Политбюро на ЦК на ВКП(б) поставя на гласуване предложението си за изключване от партията на Рудзутак и Тухачевски и за предаването на делата им в Народния комисариат на вътрешните работи.

Секретар на ЦК на ВКП(б) Й. Сталин“[3]

Всички единодушно гласуват „За“. Никой не се съмнява, никой не ги защитава. Военачалници, познаващи съвсем отблизо Тухачевски от времето на гражданската война, сляпо, на вяра приемат съобщението на провокаторите, дори не правят опит да изслушат самия маршал. Инерцията на беззаконието е много силна. Никой не проявява желание, смелост да се заинтересува какво се крие зад фразата „въз основа на данни, изобличаващи“. Някои от гласувалите отиват дори още по-далече от предложението, подписано от Сталин. Будьони например написва на своята бланка: „Безусловно «за». Нужно е тези мръсници да се накажат със смърт. 25.5.“ Мехлис, както в повечето такива случаи, няколко пъти подчертава своето „За“ Ворошилов и Егоров, бойни другари на Тухачевски, Хрушчов и Микоян, които по-късно осъдиха този акт на беззаконие, не намират мъжество у себе си и написват това фатално „За“. По време на всички тия процеси никой, изглежда, не посмява и да помисли за шанса на съвестта… И ето че пак — за кой ли път вече! — Сталин оставя празна бланката си за гласуване. Дали защото е смятал, че той и Политбюро са едно и също нещо, или защото е гледал да остави в историята по-малко тъмни следи? А може пък и да е вярвал, че ще остане в нашата история завинаги свят и неприкосновен?

Сталин познава Тухачевски отдавна, от гражданската война. Помни колко умело командва тогава 5-а армия днешният маршал. Помни и заповедта на Революционния военен съвет на републиката от 28 декември 1919 г., в която се казва:

„Награждава се с почетното Златно оръжие командващият 5-а армия др. Михаил Николаевич Тухачевски за лична храброст, широка инициатива, разпоредителност и познаване на военното дело, проявени от него при победоносното шествие на доблестната Червена армия на изток, завършило с овладяването на гр. Омск.“[4]

Крачейки напред-назад покрай писалището в кабинета си, Сталин мисли върху противоречията в живота. Само преди няколко дни, само ден преди решението на Централния комитет за арестуването на Тухачевски, бе поканил Молотов, Каганович, Ворошилов, Чубар и Микоян на спектакъла на Узбекския държавен музикален театър „Фархад и Ширин“ по поемата на Алишер Навои. Мнението на всички беше едно и също: спектакълът е блестящ израз на нарасналата социалистическа култура. Когато разлиства сутрин „Правда“, той с удовлетворение чете за все по-нови и по-нови постижения на съветските хора. В края на май полярници начело с О. Ю. Шмид стигнаха до Северния полюс и създадоха дрейфуваща станция. В най-близко време ще се открие първият конгрес на съветските архитекти (крайно време е да се строят градове и села, достойни за епохата). Макар тази област — математиката — да му е донемайкъде далечна, но, изглежда, трудовете на академик И. М. Виноградов наистина са донесли слава на съветската наука, щом пишат за него така… Дори мъничкото съобщение за намалението на цените на тоалетните сапуни с 15% не може да не радва. Колко вярно се е изразил един неизвестен нему поет: „Страната е в поход…“ Но на този поход пречат, опитват се не само да „препъват“, а и да спрат човешкия поток, начело на който върви той. Такива като Тухачевски са опасни не само за него, за Сталин, но и за страната. „Колкото и да храниш вълка, той все към гората гледа…“ Не можеш да превърнеш дворянската кръв в пролетарска. И ето че още сега, в 12 часа посред нощ, той извиква Ежов: я нека да ми доложи той как върви следствието по случая с Тухачевски…

Когато слуша Ежов за разпитите на М. Н. Тухачевски, И. Е. Якир, И. П. Уборевич, А. И. Корк, Р. П. Ейдеман, Б. М. Фелдман, В. М. Примаков и В. К. Путна, Сталин мисли за най-младия от петте маршали на Съветския съюз. От една страна, „вождът“ винаги е признавал високата професионална подготовка на Тухачевски, оригиналното му стратегическо мислене, несъмнения му талант на теоретик. А от друга, още от гражданската война пази нейде дълбоко в душата си старото недоверие към „буржоазните военни специалисти“, изпитва някаква антипатия към маршала за независимостта и смелостта на мненията му, знае за доста обтегнатите отношения между Тухачевски и Ворошилов. Спомня си и за записката, която получи от Гамарник и в която началникът на Главното политическо управление на РККА пише:

„Едва сега, малко преди да замина, получих копие от писмото на др. Тухачевски до Вас относно военните съвети в окръзите и затова нямам възможност да изложа подробно съображенията си по поставения от него въпрос. Др. Тухачевски, съгласявайки се в записката си с оставането на военните съвети в окръзите, предлага да се извадят от състава им началниците на политическите управления в окръга…

Смятам предложението на др. Тухачевски за абсолютно неправилно и вредно както в мирно, така и особено във военно време.

Я. Гамарник“

Тогава Сталин поддържаше Гамарник. А сега си спомни и за още една по-раншна докладна записка на Тухачевски, която му показа Ворошилов. В нея първият заместник на народния комисар на отбраната даваше определения на такива категории от военната наука като „дълбок маньовър“, „фронтален удар“, „флангов обход“, „срещен бой“ и други. Тухачевски отново поставяше въпроса за разработване теорията на „маневрената война“ в епохата на развита механизация, ускорено техническо превъоръжаване на армията и т.н. Тогава Сталин изслуша мълчаливо Ворошилов за несъгласието му с „теоретизирането“ на Тухачевски, комуто народният комисар искал да отговори със специално писмо. Това писмо е запазено в архива. То завършва със следните думи:

„Съветвам Ви по-скоро да престанете с Вашите прекомерни литературни увлечения и да насочите всичките си знания и енергия към практическата работа. Това ще принесе незабавна и осезателна полза на делото, за което сме поставени с Вас от партията…

С комунистически поздрав К. Ворошилов“[5]

Народният комисар на отбраната реагирал болезнено на теоретичните търсения на Тухачевски, подчертаващи още по-силно недостатъчните познания на Ворошилов, поддръжник на старите консервативни форми на военното строителство. По тая причина положението на първия заместник на народния комисар — заместник, който интелектуално стои неизмеримо по-високо от своя началник — надали може да бъде наречено стабилно. Трудно можело да се очаква, че Ворошилов ще оцени Тухачевски според качествата му. По-лесно било да се предположи, че Тухачевски ще бъде преместен тихомълком на друга, по-ниска длъжност. Така и става. Назначават го командващ Приволжкия военен окръг, където остава задълго.

Сталин също не може да не е признавал, че по интелектуалното си равнище, теоретичната си подготовка и бистрата си мисъл Тухачевски превъзхожда значително своя началник. Но нали това е било често явление. Началникът, казвал си сигурно „вождът“, не е нужно да бъде непременно по-умен от заместниците си. Важно е да държи „линията“… Ворошилов го бива за това. А Тухачевски?… Трудно е да се повярва докрай на нещата, за които докладва Ежов… Но нали и Троцки в „Предадената революция“ подмята… В едно от интервютата си „гражданинът без виза“ още в Осло го каза: „В Червената армия не всички са предани на Сталин. Там още ме помнят.“ Ами че Троцки и Тухачевски се познаваха лично, и то добре… Съпоставяйки откъслечните си спомени с докладите на Ежов, Сталин все повече си внушава, че „фашисткият заговор“ в армията не само съществува, но е и една страшна реалност. Още повече, щом в последния си доклад Ежов съобщава най-сетне, че „заговорниците си признали“. Кой знае, може би това е накарало Сталин да си припомни думите на псалом трийсет и седми от Псалтира, не току-така навремето си за познаване на Псалтира е получил най-високата оценка в семинарията: „И аз рекох: да не възтържествуват над мене моите врагове.“ Именно неговите, а не на народа!

Сталин заповядва закритият процес да протече бързо, без задръжки. Всички да бъдат разстреляни. Хвърля поглед към писалището си. Там лежи отворен последният брой от списание „Болшевик“ със статията на М. Тухачевски „За новия полеви устав на РККА“. Дори не са успели да я „изхвърлят“ от броя, толкова бързо се развиват събитията. В началото на юни 1937 г., преди процеса, във Военния съвет при Народния комисариат на отбраната (след половин година ще е невъзможно вече съветът да бъде събран — почти всички членове ще бъдат репресирани) изслушват съобщенията на Ежов и Ворошилов за разкриването на „вероломна контрареволюционна военнофашистка организация“. В доклада се казва, че заговорниците действат отдавна и дейността им е тясно свързана с германските военни кръгове. Твърди се, че заговорниците се готвели да премахнат ръководителите на партията и страната и възнамерявали с помощта на фашистка Германия да завземат властта. На заседанията на Военния съвет присъстват членове на правителството, за хода на заседанията веднага се докладва на Сталин. Съдбата на Тухачевски и на неговите „съмишленици“ е предварително решена. По-малко от две седмици след арестуването им, на 11 юни 1937 г., съдът разглежда делото. За това, че арестуваните са предадени на съд, в печата е съобщено едва в деня на процеса. А още на другия ден се появява и информация за присъдите.

Съдебната процедура е рекордно кратка и противоправна. Започва в 9 часа сутринта и завършва рано следобед с произнасяне на присъдата. Зад съдийската маса са председателстващият армейският военен юрист В. В. Улрих, поотракал се вече в такива процеси, маршалите на Съветския съюз С. М. Бульони и В. К. Блюхер, командирите на армия първи ранг Б. М. Шапошников и И. П. Белов, командирите на армия втори ранг Я. И. Алкснис, П. Е. Дибенко, Н. Д. Каширин и командирът на дивизия Е. И. Горячев. Съд без защитници и без право на обжалване — в противоречие със закона от 1 декември 1934 г.

Тухачевски, Якир, Уборевич, Путна, Примаков, Корк, Ейдеман и Фелдман са седнали срещу бойните си другари. Всички добре се познават. Едва ли някой от членовете на съда вярва, че пред тях са „заговорници и шпиони“. Мисля, че и у Тухачевски, и у неговите другари по съдба сигурно е проблясвала нейде дълбоко някаква надеждица: та нали съдът, състоящ се от хора, с които двайсет години са служили под едни знамена, трябва да се вслуша ако не в повика на справедливостта, то поне в традициите на бойното другарство… Но в ония години съвестта крайно пестеливо използва вечния си шанс. Не е потърсен той и този път…

В съдебния процес трябвало да участва и началникът на Политическото управление на Работническо-селската Червена армия Я. Б. Гамарник. Или като подсъдим, или… като член на съда. Ето какво ми разказа за последния ден от живота на Ян Борисович дъщеря му В. Я. Кочньова:

„В края на май баща ми се разболя — беше ли почувствал приближаването на развръзката, или отново го събори захарната болест. Както ми разказваше по-късно майка ми (тогава бях вече на 12 години), знаел е, че на 27 май е арестуван Тухачевски, а на 29 — Уборевич, Якир (направо във влака) и други военачалници. На 30 при баща ми дошъл Блюхер. Били са близки познати от Далечния изток. Дълго разговаряли за нещо. После баща ми казал на майка ми, че му предлагат да стане член на съда, който щял да съди Тухачевски. «Но как да стана! — възкликнал баща ми. — Та нали знам, че не са врагове… Блюхер каза, че ако откажа, може да ме арестуват.»

На 31 май Блюхер пак дошъл за малко. После пристигнали някакви хора и запечатали сейфа на баща ми. Казали му, че е отстранен от длъжност, а неговите заместници Осепян и Булин са арестувани. Заповядали му никъде да не излиза. Щом хората от НКВД си отидоха, от стаята на баща ми се гръмна… Когато се втурнахме с майка ми вътре, всичко беше свършено.“

Кочньова помълча и добави:

„Мисля, че изстрелът е бил отговорът на предложението на Сталин баща ми да стане член на трибунала над бойните му другари. Отговор, осъждащ беззаконието. Повече с нищо баща ми не е могъл да отговори тогава. Арестуваха майка ми, дадоха й 8 години като жена на «народен враг», а после я пратиха в лагер за още 10 години «за оказване съдействие на народен враг». Майка си вече не видях, умряла била според известието през 1943 г. в лагер. Мене ме изпратиха в детски дом. Когато навърших пълнолетие, дадоха ми 6 години като «социално опасен елемент». После започнаха интерниранията…“

Съдбата на семейството на Гамарник е и съдба на много и много хиляди нещастни роднини на невинно осъдени…

Та нали „изкореняването“ на семействата на враговете започва още в годините на гражданската война. В заповед №903 от 30 септември 1918 г. Троцки, опитвайки се да спре масовото преминаване на командири на страната на белите, постановява: „Заповядвам на щабовете на всички армии на републиката да изпратят телеграфически на члена на Революционния военен съвет Аралов списъци на всички избягали във вражеския стан лица от командния състав. На др. Аралов възлагам да вземе съгласувано със съответните учреждения необходимите мерки за задържането на семействата на преминалите на страната на противника и на предателите…“[6]

През 30-те години, както и в годините на Великата отечествена война, това ще се превърне в обичайна практика. Но какви ще бъдат мащабите!

Аз малко се поотклоних, но съдът е бил почти светкавичен. Всичко е предварително решено. Улрих бил свързал „военнофашисткия заговор“ главно с контактите на подсъдимите с представители на германските въоръжени сили. Както бе посочено, през 1926 г. Тухачевски е възглавявал съветска военна делегация в Берлин. През 1919 г. Якир е в Германия на курсове към Генералния щаб. Корк е бил военен аташе там. Някои са се срещали с германски представители на дипломатически приеми, на маневри или на различни преговори. Обаче всички (освен Примаков) отричат да имат каквато и да било „шпионска връзка“ с Германия. Например Тухачевски казва пред съда: „Срещите и разговорите с представители на немското командване носеха само официален характер. Всички те са от времето, преди Хитлер да дойде на власт…“

Подсъдимите отчасти признават обвиненията във „вредителство“, но не като умишлени деяния, а като недостатъци, пропуски в бойната подготовка, в строителството на военни обекти, в мобилизационната дейност. Един от главните аргументи в подкрепа на версията за „вредителство“ е концепцията на Тухачевски за необходимостта от ускорено формиране на танкови и механизирани съединения за сметка на съкращаването на конницата. Тук на Улрих активно помага Будьони. Тъй като обвиняемите не потвърждават дадените на предварителното следствие показания, председателстващият през цялото време пита „Показанията, дадени от вас в НКВД, потвърждавате ли?“, принуждавайки подсъдимите да се придържат към изфабрикуваната преди процеса версия.

И още нещо: както е установено вече, спрямо всички тези видни съветски военачалници е прилагано цялостно физическо въздействие.

Накрая, още един пункт от обвиненията е „намерението заради успеха на заговора да бъде отстранен Ворошилов“. Тухачевски, Корк, Путна и Уборевич били искали заедно с Гамарник да поставят пред правителството въпроса за преместването на народния комисар, понеже не се справял със задълженията си. Откровено изказаното желание съдът преценява като проява на „заговорническа дейност“. Но по същината на въпроса подсъдимите отхвърлят недостойните предположения за „шпионаж в полза на фашистка Германия и подготовка на контрареволюционен преврат“. В последната си дума Тухачевски, Якир, Корк и Уборевич убедено говорят за предаността си към родината, към народа и армията, подчертават пълната си лоялност към „другаря Сталин“. Апелират за снизхождение спрямо възможни грешки и несполуки в работата им.

В пълен дисонанс прозвучава последната дума на Примаков. Той изцяло потвърждава официалното обвинение, като заявява, че „всички заговорници ги обединява знамето на Троцки, привързаността им към фашизма“. Примаков съобщава, че е изброил пред следствието повече от 70 души, за които лично знаел, че „влизат във военнофашисткия заговор“. А „предводителите“ на заговорниците имали „втора родина“ — Путна, Уборевич и Ейдеман имали роднини в Литва; Якир имал близки в Бесарабия, Ейдеман — в Америка… Съсипан от продължилите с месеци разпити, Примаков казва послушно онова, което следователите са му наредили. Докато всички останали са арестувани преди по-малко от две седмици и все още проявяват силен дух, Примаков, прочут герой от гражданската война, е в ноктите на следствените органи повече от година. Именно затова предишният командир на корпус говори така безучастно и безразлично чудовищни неща, подсказани му в подземията на сградата на улица „Лубянка“.

По онова време в системата на НКВД работят следователи с определена нравствена нагласа — безсърдечни циници и садисти, които не знаят какво е съвест. Армейски генерал А. В. Горбатов, преминал през Сталиновите кръгове на земния ад, си спомня: „Случайно научих, че моят следовател се казва Столбунски. Не зная къде е сега. Ако е жив, бих искал да му попаднат тези редове и да почувства презрението ми към него. Мисля впрочем, че той и тогава знаеше добре това… И досега звучи в ушите ми зловещо съскащият глас на Столбунски, повтарящ след мене, когато ме отнасяха обезсилен и окървавен: «Ще подпишеш, ще подпишеш!» Издържах на тези мъки и във втория кръг на разпитите. Но когато започна третата серия, така много ми се искаше по-скоро да умра!“

По „делото“ на Тухачевски най-много се отличава следователят по особено важни дела Ушаков (известен още и под името Ушимински). В обясненията, които дава след XX конгрес пред комисията по реабилитирането, пише:

„Пръв беше арестуван Фелдман. Той категорично отричаше каквото и да е участие в какъвто и да е заговор, още повече против Ворошилов… Аз взех личното дело на Фелдман и след като го изучих, стигнах до извода, че го свързва лична дружба с Тухачевски, Якир и редица други големи командири. Извиках Фелдман в кабинета си, затворих се с него и вечерта на 19 май той написа показания за заговор с участието на Тухачевски, Якир, Ейдеман и другите… След това ми дадоха да разпитвам Тухачевски, който още на другия ден си призна. Аз, почти без да спя, изтръгвах от тях все повече факти, все повече имена на заговорници… Дори в деня на процеса, рано сутринта, събрах от Тухачевски допълнителни показания за участието на Апасенко и на други в заговора…“

В един от разпитите на Тухачевски участва и Вишински. Накарал го да се подпише под думите: „Признавам, че съм виновен. Оплаквания нямам.“ Но оплаквания и молби за помилване са написани почти от всички до Сталин, Молотов и Ворошилов.

Освен Тухачевски през „енергична“ обработка минават и неговите съподсъдими: заплахи, закани към семействата им, непознаващо граници насилие. По време на следствието на обвиняемите непрекъснато е внушавано, че само признанието ще им запази живота…

Преди да бъде произнесена присъдата, Улрих и Ежов отиват при Сталин. Долагат как върви процесът и какво е поведението на обвиняемите. Улрих угоднически слага на писалището проект за присъда. Сталин дори не поглежда проекта, а само отсича: „Съгласен съм.“ Помълчава и пита:

„Какво каза в последната си дума Тухачевски?“

„Каза, мръсникът, че е предан на родината и на другаря Сталин. Помоли за снизхождение — отговаря бързо Ежов. — Но веднага се видя, че хитрува, не е сложил оръжието…“

„А как се държа съдът? Какво беше поведението на членовете на Присъствието?“

„Активно се държа само Будьони… членовете на съда през повечето време мълчаха. По един-два въпроса зададоха Алкснис, Блюхер и, струва ми се, Белов…“

Още от самото начало съставът на съда му се сторва подозрителен. Той веднага се разпорежда „да се поогледат“ тия хора по-внимателно. Освен Будьони и Шапошников всички те скоро ще бъдат арестувани. А командирът на армия втори ранг Н. Д. Каширин (както и двамата му братя) — буквално след няколко дни… Кой знае защо, Сталин си спомня, че в края на гражданската война след съвещанието при С. С. Каменев, където Тухачевски и други командири преживяват неприятни минути във връзка с варшавската катастрофа, младият командващ армия, сбогувайки се със Сталин, с известна горчивина издекламирва:

Това е глас

на моята съдба и той към мен като към лъв

изпъва мишци подобно тетивата на лъка…

Сталин вдига неразбиращи очи към Тухачевски. А той се усмихва и добавя: „Така е рекъл Хамлет след срещата с духа на своя баща…“ Членът на Военния съвет с нищо не показва, че тези думи са за него „пълна мъгла“. Освен може би „гласът на съдбата“…

Присъдата на „заговорниците“ е известна на Сталин, още преди да започне съдебният процес. Знае я още от момента, когато дава нареждане за арестуването на Тухачевски. На изразените в последната дума на обвиняемите молби за пощада Сталин изобщо не обръща внимание. Не обича, както сам казва, „сантименталностите“. През нощта на 12 юни всички са разстреляни. Примаков също, макар да са му обещали да запазят живота му заради „чистосърдечните признания“.

Животът на човека прилича на вълшебна течност, налята в деня на раждането му в крехък съд. Най-загадъчната й особеност е в това, че непрекъснато шурти, изтича от стомната. А стомната не е прозрачна. Човек само може да гадае колко жизнен сок е останал в нея… Тухачевски и неговите „съидейници“ са били пълни с живот, с планове и надежди. Но оловният ботуш на тиранина разбива безжалостно стомната на живота им, както и на много други хора, и превръща крехките носители на живот в купчинки чиреп…

„За шпионите и изменниците на родината няма и не може да има пощада“ — така е озаглавена уводната статия на списание „Болшевик“, предназначена да даде нещо като обобщена информация за процеса. В нея се казва: „С меча на пролетарската диктатура е разгромена още една банда предатели и врагове. На Тухачевски и компания, спотаили се в редовете на нашата славна Червена армия, не помогнаха нито дълбоката законспирираност на престъпната им дейност, нито целият им опит на замаскирани агенти… Крайната им цел е била, както се отбелязва в заповедта на народния комисар на отбраната на СССР маршала на Съветския съюз др. Ворошилов. «да ликвидират на всяка цена и с всякакви средства съветския строй в нашата страна, да унищожат в нея съветската власт, да свалят работническо-селското правителство и да възстановят в СССР ярема на помешчиците и фабрикантите»… Тухачевски и компания се канели да изиграят в нашата страна същата роля, каквато играе Франко, презреният враг на испанския народ.“[7]

Но с това разправата с военните кадри не завършва, а само започва. С пълна пара работят хора от типа на Мехлис. Всяко тяхно телефонно обаждане, телеграма, донесение предизвиква клеветнически обвинения, смъртни присъди, мъки. Ето например две телеграми на Мехлис от ония трагични години:

„Москва, Народен комисариат на отбраната, Шчаденко

Политическо управление на РККА, Кузнецов

Началник-щабът Лукин е крайно съмнителен, върти се около враговете, свързан е с Якир. Командирът на бригада Фьодоров има достатъчно материал за него. В записката ми за Антонюк немалко внимание е отделено на Лукин. Няма да сбъркате, ако веднага махнете Лукин.

27 юли

Мехлис“

„До другаря Сталин

Уволних двеста и петнайсет политработници, значителна част от които са арестувани. Но прочистването на политическия апарат, особено на низовите звена, далеч още не съм завършил. Мисля, че не бива да напускам Хабаровск, преди да се оправя макар и в чернова с командния състав…

28 юли

Мехлис“

От всички тези „оправяния в чернова“ картината на терора в армейската среда става още по-черна. С одобрение на Сталин Мехлис и подобните на него „изковават“ пораженията през 1941 г., които ще струват на страната милиони нови жертви. Списъците на загинали командири и политически офицери в армията, дали живота си не за защита на отечеството, са неизразимо страшен некролог, скръбен и безкраен. А междувременно трагедията продължава. Разстрелян е командирът на бригада Медведев, дал под въздействието на изтезанията нужните признания против Тухачевски. Ежов, както и Ягода преди него, започва да заличава следите. Скоро са покосени и повечето членове на Специалното присъствие, участвали в съденето на Тухачевски и „групата“ му — маршал Блюхер, командирите на армии Каширин, Алкснис, Белов, Дибенко… Пред мене е писмото на П. Дибенко, което той успява да изпрати на Сталин от Ленинград, преди да бъде арестуван. Ето няколко реда от този вик за спасение:

„Драги др. Сталин!

С решение на Политбюро и правителството аз все едно че съм обявен за враг на нашата родина и на партията. Аз съм жив труп, изолиран в политическо отношение. Но защо, за какво? Нима съм знаел, че тия американци, пристигнали в Средна Азия с официално правителствено поръчение, с официалните представители на Народния комисариат на външните работи и на Обединеното държавно политическо управление, са били специални разузнавачи? По пътя до Самарканд не съм бил ни една секунда насаме с американците. Пък и американски (така е в текста — б.а.) език не владея…

Относно провокаторското изявление на Керенски и поместената в белогвардейската преса бележка, че уж съм немски агент. Та нима е възможно след 20 години честна, предана на родината и партията работа белогвардеецът Керенски да успее да ми отмъсти с провокаторството си? Но това вече е направо чудовищно.

Двете записки, които са у др. Ежов, написани от служители в хотел «Национал», съдържат известна част от истината, която се свежда до това, че понякога, когато идваха при мене в хотела мои познати, си позволявах да пийна заедно с тях. Но никакви пиянски истории не е имало.

Избирал съм уж стаи до представители на посолството? Това е една от същата тая плеяда чудовищни провокации…

Имал съм бил кулашки настроения по отношение на колхозното строителство? Тази небивалица могат да разсеят другарите Горкин, Юсупов и Евдокимов, с които работех през последните 9 години…

Др. Сталин, моля Ви да бъде доразследван допълнително целият ред от факти и да бъде заличено от мене позорното петно, което не заслужавам.

П. Дибенко“[8]

След няколко дни командирът на армия П. Дибенко, член на партията от 1912 г., председател на Централния комитет на Балтийския флот, е арестуван, „съден“ и разстрелян. Едва ли следователите, които са го „разпитвали“, са знаели, че пред тях е една легендарна личност. Когато казаците на генерал Краснов се готвят да настъпят от Гатчина към Петроград, именно> революционният матрос Дибенко успява да им въздейства и да ги обърне срещу Временното правителство…

Върху писмото на Дибенко Сталин написва само „За Ворошилов“. Нито той, нито народният комисар на отбраната проявяват желание да се заемат със съдбата на стария болшевик, когото на всичкото отгоре са накарали да „съди“ маршала на Съветския съюз Тухачевски.

Повярвал ако не в съществуването, то във възможността за „военнофашистки заговор“ против него, Сталин размишлява вече над въпроса, кой след премахването на Тухачевски „може“ да го възглави. Току-що е прочел изпратеното му от заместник-началника на Главното разузнавателно управление Александровски донесение, получено от Германия. В него е дадена оценката на официалните германски военни кръгове за ръководителите на Червената армия. Мнението на Берлин за Тухачевски вече не го интересува. За Блюхер, кой знае защо, пишат, че е от „порусначени немци“, подчертават, че е най-влиятелният и авторитетен между съветските военни. Егоров, както смятат германските щабни офицери, е твърде „силен военачалник“, притежаващ „аналитичен ум“. А такива на Сталин надали са му нужни. На него повече му вършат работа послушанието и посредственото мислене на Ворошилов и Будьони. Когато се разхожда късно вечерта по алейките на вилата в Кунцево, Сталин си спомня една подробност.

Скоро след като по негова инициатива на 20 февруари 1932 г. се приема указ за лишаване на Троцки и на изгонените с него лица от съветско гражданство, Троцки отговаря с отворено писмо до Президиума на Централния изпълнителен комитет. Той пише: „Опозицията ще прескочи указа от 20 февруари, както работникът прескача локва по пътя към завода.“ Писмото завършва с призив: „Отстранете Сталин!“ Скоро след това публично обръщение той заявява в едно от своите изказвания, че „дори на самия връх, включително във военната върхушка, има хора, недоволни от Сталин и поддържащи моя призив «Отстранете Сталин!» Такива хора там има доста“.

И Сталин размишлява: сега, когато Тухачевски го няма, останаха четирима влиятелни военачалници, четирима маршали. Но нали Троцки загатваше, че те са „доста“… Във Ворошилов той не се съмнява. Та той е човек, на когото целият живот, кариерата му се крепят на легенди, на миналото и… на него, на Сталин. Будьони е ревностен службаш. И нищо повече. Е, наистина, Ежов докладва, че жената на Будьони поддържа връзки с някакви чужденци. Нека той да се оправя с нея… Не, тия двамата не са способни да тръгнат против мене. Но, виж, Блюхер и Егоров, които добре познава от гражданската война, са се променили. Станали са други. За тях немците в Берлин пишат някак си по-особено. И Ворошилов казваше, че е недоволен от Егоров, когато Егоров беше началник на Генералния щаб. Ще трябва Ежов да провери едно писмо във връзка с маршала на Съветския съюз Александър Илич Егоров… Като се върне от разходката, Сталин внимателно ще препрочете това писмо, адресирано до него.

„ЦК на ВКП(б), др. Сталин

Цяла поредица крайно важни въпроси по организацията на РККА и оперативно-стратегическото използване на нашите въоръжени сили са решени, по мое убеждение, погрешно, а може би и вредителски. В първия период на войната това може да повлече след себе си големи неуспехи и многобройни излишни жертви.

Аз моля, другарю Сталин:

Да се провери дейността на маршал Егоров като началник на Генералния щаб на РККА, тъй като фактически той носи отговорност за грешките, допуснати в областта на подготовката за оперативно-стратегическо използване на нашите въоръжени сили и за организационната им структура. Не познавам политическото минало и настояще на др. Егоров, но практическата му дейност като началник на Генералния щаб предизвиква съмнения.

9 ноември 1937 година

Член на ВКП(б) от 1912 година Я. Жигур“[9]

Писмото е от Ян Матисович Жигур, командир на бригада, работил в една от катедрите на Академията при Генералния щаб на РККА. Безкрайните призиви за бдителност и вакханалията на беззаконието, превърнала се в житейска норма през ония години, са карали мнозина да свърнат от пътя си на честни граждани. Бившият поручик от царската армия Я. М. Жигур приема без колебания революцията, участва активно в гражданската война, раняван е два пъти, награден е с орден „Червено знаме“. Но това писмо не го спасява. Още през 1937 г. той ще бъде арестуван и скоро разстрелян…

Сталин нарежда на Поскрьобишев да предаде на Ежов, че трябва „да насочи вниманието си“ към Егоров.

След месец-два Ежов вече е „проверил“ и „разбрал“. Особено когато се сдобил с още едно „документче“, което по принуда трябвало да подпише служил някога с Егоров офицер, бъдещ голям съветски военачалник[10]. Служилият в един полк с маршала си спомня:

„През 1917 г., ноември месец, на сбора на 1-ва армия в Щокмозгоф, където бях делегат, слушах изказването на бившия тогава десен есер подполковник Егоров А. И., който в изказването си наричаше другаря Ленин авантюрист, пратеник на немците. В крайна сметка речта му се свеждаше до това войниците да не вярват на Ленин…“[11]

Макар още преди това писмо съдбата на маршала да е вече решена, то потвърждава „вредителската натура“ на Егоров. В тесен кръг, като обсъждат резултатите от „разследването“, Сталин, Молотов и Ворошилов решават Егоров да бъде изваден от състава на Централния комитет и делото му да се предаде в НКВД, още повече че се е появил още един „компрометиращ“ факт, свързан с жена му.

От 28 февруари до 2 март 1938 г. се извършва допитване до членовете на ЦК на ВКП(б) и кандидат-членовете на ЦК и се приема следното постановление:

„За др. Егоров

Предвид на това, че както показа очната ставка на др. Егоров с арестуваните заговорници Белов, Грязнов, Гринко и Седякин, др. Егоров се оказа политически по-опетнен, отколкото можеше да се допусне преди очната ставка, и като се взема под внимание, че жена му, по баща Чешковска, с която др. Егоров е живял в пълно съгласие, се оказа отдавнашна полска шпионка, ЦК на ВКП(б) смята за необходимо др. Егоров да бъде изключен от състава на кандидат-членовете на ЦК на ВКП(б).

Й. Сталин“[12]

Отново всички гласуват единодушно. Бланката на Сталин, разбира се, пак остава чиста. А нали в гражданската война Сталин е сърбал заедно с Егоров много пъти зелева чорба от една купа, завивали са се двамата с един войнишки шинел… Но това е толкова отдавна и няма вече абсолютно никакво значение.

Остава още един „подозрителен“ маршал — Василий Константинович Блюхер, може би най-прославеният военачалник от периода преди войната. До арестуването на гърдите му има четири ордена „Червено знаме“, един от тях с номер едно. Единият от ордените „Червена звезда“ също е с номер едно. Пак един от първите Блюхер е удостоен и с два ордена „Ленин“.

Сталин се отнася отрицателно към Блюхер още по време на събитията край езерото Хасан през юли и август 1938 г., когато японските милитаристи овладяват двете съветски височини „Безимянная“ и „Заозерная“. Народният комисар е заповядал да се унищожат нашествениците. Но реализирането на заповедта се забавя. Блюхер, който командва Отделната червенознаменна далекоизточна армия, не се хвърля слепешката да изпълнява заповедта, а решава всестранно да се подготви. Извикали го на прекия телефон за разговор със Сталин. Диалогът е красноречив и кратък:

СТАЛИН. Я ми кажете, Блюхер, защо заповедта на народния комисар на отбраната авиацията да бомбардира цялата наша територия, завзета от японците, включително и височината „Заозерная“, не се изпълнява?

БЛЮХЕР. Докладвам. Авиацията е готова за излитане. Излитането се задържа поради неблагоприятната метеорологична обстановка. Сега съм заповядал на Ричагов (командващия ВВС — б.а.) въпреки всичко да вдигне авиацията във въздуха и да атакува… В момента авиацията се вдига във въздуха, но се страхувам, че в тази бомбардировка по всяка вероятност ще засегнем неизбежно както наши части, така и корейски поселища.

СТАЛИН. Кажете, другарю Блюхер, честно имате ли желание да воювате както трябва с японците? Ако нямате такова желание, кажете го направо, както подобава на комунист; а пък ако имате желание, аз бих рекъл, че би трябвало без никакво бавене да тръгнете веднага нататък.

Неразбираем ми е страхът ви, че бомбардировката ще засегне корейското население, а също и страхът ви, че авиацията няма да може да изпълни дълга си поради мъглата. Кой ви е забранил в условията на военния сблъсък с японците да не закачате корейското население? Какво толкова сте се загрижили за корейците, когато японците избиват нашите хора на снопове! Какво значение има някаква си там облачност за болшевишката авиация, ако тя действително иска да отстоява честта на своята родина! Чакам отговор.

БЛЮХЕР. На авиацията е заповядано да се вдигне и първата група ще се вдигне във въздуха в 11:20 — изтребителите. Ричагов обещава в 13 часа авиацията му да атакува. Аз и Мазепов след час и половина, ако Бряндински (Мазепов и Бряндински работели в щаба на ВВС — б.а.) излети по-рано, ще излетим заедно за Ворошилов. Приемаме указанията ви за изпълнение и ще ги изпълним с болшевишка точност.[13]

Изпратеният от Сталин в Далечния изток Мехлис настройва ръководството в Москва със съобщенията си, че уж командването на Далекоизточната армия е нерешително, и по този начин злепоставя Блюхер.

Скоро след това, недоволен от действията на Блюхер, Сталин го извиква в Москва, но не пожелава да говори с него. Известно време маршалът е в оставка, а после, на 22 октомври 1938 г., е арестуван. Нареждането за арестуването му подписва Ежов, който само след няколко седмици ще се окаже там, където хвърля хиляди и хиляди хора…

Блюхер е вкаран в машината за репресии, когато тя намалява вече оборотите. Отначало изглеждало, че ще оцелее. Ноемврийското постановление на Съвета на народните комисари на СССР и Централния комитет на ВКП(б) от 1938 г. отбелязва грубите нарушения на законността и на процедурата за водене на следствието. Сталин и обкръжението му, след като са предизвикали вълните от репресии, които две години наред бушуват из страната, не може да не са почувствали колко разрушително е злосторничеството им. Но в официалните доклади, в речите цялата тази вакханалия е представяна като „великата победа на Сталин над троцкистко-фашистките заговорници и вредители“. Обаче Берия, който ръководи сега следствието по случая с Блюхер, пренебрегва постановлението.

Няколко дни разпитват прославения маршал, като искат да признае, че е „влизал във военнофашисткия заговор“. Блюхер се държи мъжествено и отрича изцяло всичко. Кой знае, може би когато са го изтезавали, маршалът си е спомнил за участието си — макар и мълчаливо — в несправедливия съд над Тухачевски като член на Специалното присъствие към Върховния съд на СССР? Не използва тогава своя шанс на съвестта, за да облекчи съдбата на първия съветски маршал, обречен на гибел. А сега той самият е в ръцете на Берия…

По думите на Б. А. Викторов, който води разследването по това дело, за последен път Блюхер е видян на 5 и 6 ноември обезобразен зверски, до неузнаваемост. Цялото му лице било превърнато в кърваво тесто, едното му око — извадено. Вероятно инквизиторите на Берия са искали в навечерието на големия празник да завършат черното си дело. На 9 ноември още един маршал на Съветския съюз загива в занданите на Берия след зверски изтезания. Загива, но не се прекършва, не подписва чудовищните небивалици.

А ножът на гилотината, издигната от беззаконието, е отнел вече живота на хиляди военачалници и политработници в армията. Сред тях са И. Н. Дубовой, Я. К. Берзин, М. Д. Великанов, Е. И. Ковтюх, И. Ф. Федко, Ш. С. Уншлихт, А. С. Булин, Г. А. Осепян, М. П. Амелин и много, много други.

Пред мене са томове списъци на репресирани военачалници: звание, презиме, длъжност, награди, дата на смъртта… Повечето командири са сравнително млади. Цветът на офицерския корпус, почти целият преминал през гражданската война и създал новата армия. За да се почувства по-дълбоко останалата у нас завинаги горчилка от безумието на Сталин, ще отворя (наслуки) един от томовете и ще ви припомня имена на загинали, но не в борба с фашизма, не, а по волята на „вожда“. Една-две страници само…

Командир на корпус Калмиков Михаил Василиевич. Командир на 20-и стрелкови корпус. Награден с орден „Ленин“ и два ордена „Червено знаме“. Разстрелян през 1937 г.

Командир на бригада Карев Герман Степанович. Командир на 135-а стрелкова картечна бригада. Осъден и разстрелян през 1937 г.

Командир на дивизия Касин Григорий Иустинович. Командир на 45-и стрелкови корпус. Награден с два ордена „Червено знаме“ и орден „Червена звезда“. Осъден и разстрелян през 1938 г.

Командир на бригада Кириченко Иван Григориевич. Командир на 23-а кавалерийска дивизия. Награден с орден „Ленин“ и два ордена „Червено знаме“. Осъден и разстрелян през 1937 г.

Командир на дивизия Княгницки Павел Ефимович. Комендант на Киевския укрепен район. Награден с два ордена „Червено знаме“ и орден „Червена звезда“. Осъден и разстрелян през 1937 г.

Флагман втори ранг Кожанов Иван Кузмич. Командващ морските сили в Черно море. Награден с орден „Червено знаме“ и орден „Червена звезда“. Осъден и разстрелян през 1937 г.

Командир на корпус Косогов Иван Дмитриевич. Командир на 4-и казашки корпус. Награден с два ордена „Червено знаме“. Осъден и разстрелян през 1937 г.

Командир на дивизия Кохански Владислав Станиславович. Командир на 5-и тежък бомбардировъчен авиокорпус. Награден с орден „Червено знаме“. Осъден и разстрелян през 1937 г.

Дивизионен комисар Краснов Евгений Василиевич. Заместник-началник на Управление „Команден и началстващ състав на РККА“. Осъден и разстрелян през 1937 г.

Командир на корпус Куйбишев Николай Владимирович. Командващ войските в Задкавказкия военен окръг. Награден с четири ордена „Червено знаме“. Осъден и разстрелян през 1938 г.

Командир на корпус Кутяков Иван Семьонович. Заместник-командващ войските на Приволжкия военен окръг. Награден с три ордена „Червено знаме“. Осъден и разстрелян през 1938 г.

Командир на дивизия Кучински Дмитрий Александрович. Началник на Академията при Генералния щаб. Осъден и разстрелян през 1937 г.

Командир на дивизия Кутателадзе Георгий Николаевич. Командир на 9-и стрелкови корпус. Награден с орден „Червено знаме“. Осъден и разстрелян през 1937 г.

Командир на бригада Круг Йосиф Михайлович. Началник-отдел в щаба на Белоруския особен военен окръг. Осъден и разстрелян през 1937 г.

Флагман първи ранг Киреев Григорий Петрович. Командващ Тихоокеанския флот. Награден с орден „Ленин“ и орден „Червено знаме“. Осъден и разстрелян през 1937 г.

Командир на армия втори ранг Корк Август Иванович. Началник на Военната академия „М. В. Фрунзе“. Осъден и разстрелян през 1937 г.

Корпусен комисар Карин Фьодор Яковлевич. Началник-отдел в разузнавателното управление на РККА. Осъден и разстрелян през 1937 г.

Командир на армия втори ранг Каширин Николай Дмитриевич. Началник на управление „Бойна подготовка“ при щаба на РККА. Награден с два ордена „Червено знаме“. Осъден и разстрелян през 1938 г.

Командир на бригада Кейрис Ромуалд Исидорович. Помощник-командир на 61-ва стрелкова дивизия. Осъден и разстрелян през 1937 г.

Командир на бригада Клочко Иван Гаврилович. Началник на военноисторическия отдел при Генералния щаб. Награден с орден „Червено знаме“. Осъден и разстрелян през 1937 г.

Командир на дивизия Кожевников Александър Тимофеевич. Заместник-командващ войските на Уралския военен окръг. Награден с два ордена „Червено знаме“. Осъден и разстрелян през 1938 г.

Разтворих тъжния списък на буква „К“, но и той ми се струва безкраен… Следват много имена: Каган, Кадатски, Калнин, Калинин, Калван, Калпус, Кангелари, Канцевич, Карпов, Кармелюк… Край нямат… На колко много хора животът е прекъснат трагично! И то какви хора! И всички без вина!

Списъците на хиляди и хиляди военни са минали през ръцете на Сталин и Ворошилов, през ръцете и на други ръководители. Наистина, от каква чудовищна жестокост, от каква чудовищна подозрителност трябва да е обладан човек, за да вярва в абсурдните, фантасмагоричните донесения и доклади?!

На въоръжените сили е нанесен страшен удар. Едва ли хитлеристките специални служби, белогвардейците емигранти, а косвено и Троцки са си представяли дори и на сън, че провокационните им зърна ще попаднат на такава благодатна почва. В хода на цялата тогавашна борба за заякчаване на единовластието си „вождът“ напълно узрява за деяния, които не могат да се окачествят другояче освен като престъпни. Избити са на практика всички заместници на народния комисар на отбраната, повечето от членовете на военния съвет при народния комисар, почти всички командващи военни окръзи и командири на армии. По наличните данни и направените пресмятания може да се прецени, че през 1937 и 1938 г. са загинали към 45% от командния и политическия състав на армията и флота от командир на бригада нагоре. Във всяка война при такива загуби армията рязко загубва боеспособността си. Един командир на армия например не може да бъде подготвен в ускорени шестмесечни курсове като някой лейтенант, за това са нужни дълги години служба и обучение. А базата за издигане на командни кадри е до крайност стеснена. В навечерието на голямата война Сталин и свитата му създават обективните предпоставки за крайно тежкото начало на бойните действия и за воденето им. Невинните жертви на „кланицата за военни“ през 1937 и 1938 г. ще станат причина за още по-големи загуби по фронтовете на Великата отечествена война.

В края на ноември се свиква военният съвет при народния комисар на отбраната. В доклада си Ворошилов изнася страшни цифри. Ще ги повторя още веднъж: „През 1937 и 1938 г. ние «очистихме» Червената армия от над четиридесет хиляди души. Само през 1938 г. са издигнати и преместени в длъжност над 100 хиляди души! В ръководството на армията се извършиха огромни изменения: от членовете на военния съвет при народния комисар останаха само 10 души от предишния му състав…“ Не е трудно да си представи човек какво се е вършело в окръзите!

В донесението си до Москва в началото на март 1938 г. командващият войските в Киевския военен окръг С. К. Тимошенко и членът на военния съвет Н. С. Хрушчов се хвалят като за постигнат голям успех: „Изхвърлени са врагове от войските на окръга около 3 хиляди души за годината, от тях са арестувани над хиляда. «Обновени» са практически всички командири на корпуси и дивизии. В резултат от ликвидирането на троцкистко-бухаринските елементи мощта на войските в окръга нарасна.“[14]

Нима никой не е виждал последствията от това безумие? Мнозина са виждали, но са си мълчали. Макар и не всички. С удовлетворение можем да отбележим, че и в онова сурово време е имало хора, опитали се да използват своя шанс на съвестта. Пред мене е писмото на командира на бригада С. П. Колосов до народния комисар на отбраната К. Е. Ворошилов. В него се посочва:

„Срещат се двама командири в трамвая: е, как вървят работите? При нас сега е голяма дандания: арестували еди-кого си и еди-кого си и тъй нататък. Аз пък се боя сега дума да обеля — казва другият. Речеш нещо, сгрешиш, и веднага се оказваш враг на народа. Страхът стана нормално явление…

Научете колко сте уволнили от РККА през 1937 г. и ще научите горчивата истина.

Вие може да ме наречете паникьор, троцкист, враг на народа и тъй нататък. Враг аз не съм, но смятам, че така можем да я докараме до кривата круша…

5 декември 1937 година

Колосов“[15]

Не ми е известна съдбата на Колосов, но това негово мъжествено писмо показва, че не всички са мълчали. На мнозина, но не и на Сталин, е било ясно, че в навечерието на приближаващите страшни изпитания армията е обезкървена. Но жаждата за власт, стремежът господството да бъде запазено на всяка цена (макар да са го заплашвали въображаеми заговорници) се оказват по-силни от елементарните грижи за сигурността на отечеството. За „господстващата личност“ изборът между „аз“ и „родина“ е, както говорят делата й, в полза на личността.

Когато човек прелиства тъжните страници на нашата история, отново и отново си задава въпроса, как е могло да се случи това? Защо? Как е могла да възникне и да съществува такава атмосфера на жестокост, беззаконие, изключителна подозрителност, развързваща ръцете на многобройните долни душици? Нима всичко това, което е ставало, говори за някаква особена „сила“ на възглавилия този разгром на кадрите Сталин? Като гавра, като жестока подигравка звучат днес думите му, че „човекът е по-ценен от всяка машина“.

Всъщност в какво се е проявила „силата“ на Сталин? Та нали той е предизвикал може би най-болезнения и най-трагичния в цялата ни история социален катаклизъм. Когато човек мисли над този въпрос, постепенно идва до извода, че „силата“ на Сталин не се е криела в самия него. Силата му е била в създаването и използването на държавния и партийния апарат, превърнат от него в послушен изпълнител на волята му. Без апарата Сталин е нищо. С помощта на апарата той постепенно успява да формира такава система на отношения в обществото, при която една негова дума, директива, заповед или разпореждане са могли да предизвикат верижна реакция в действията на хиляди, ако не и на милиони хора, приели тези сигнали на доверие.

След като се докопва до пълно единовластие, Сталин започва да разбира, че за да го запази, ще трябва и занапред да усъвършенства апарата в партийната, държавната и както са казвали тогава, наказателната му функция. С помощта на апарата Сталин може да обработва общественото съзнание, да провежда икономически, политически и културни кампании, да разкроява платното на историята, да полага основите на „нов“ светоглед, в центъра на който трябва да бъдат той и неговите идеи, да поставя цели, които се възприемат като божествено откровение. У него не възниква никакво съмнение, че апаратът е изместил от системата народа, че на народа е отредена ролята на изпълнител, на работна сила и му е позволено само „да одобрява“, „да поддържа“, „да се възхищава“, „да обича“ единствения си „вожд“. Този деформиран възглед за околния свят не само принизява социалистическите идеали, но и обективно погледнато, намалява привлекателността им и сее в края на краищата съмнение в правдивостта им. Така че „силата“ на Сталин е в дълбоката антидемократичност, в тоталитаризма на методите му, в автократичното тълкуване на непреходните ценности — справедливост, братство, хуманизъм. В „силата“ на Сталин обаче още от самото й начало се втъкават източниците, зародишът на крайния резултат — пълно поражение на единовластието и единомислието.

Беззаконията от 1937 и 1938 г., които по същество изцяло изпълват дейността на Сталин в оня период, имат за цел да се доизгради и укрепи храмът на култа към личността. И това в представите на Сталин не противоречи на идеалите на социализма. Както по всичко личи, той е смятал, че има право така да тълкува тези идеали. Но как да не си спомним тук за Маркс и Енгелс, които, критикувайки теорията на Карлайл за правото на гениите и вождовете да бъдат господари, проницателно отбелязват, че „новата ера, в която господства геният, ще се отличава от старата ера главно по това, че камшикът си въобразява да е гениален“[16]. Без камшик Сталин нямаше да е Сталин. Но с този камшик вече толкова много хора са били пребити до смърт, че трябвало да се намери друг изпълнител. Налагало се да бъде сменен човекът, който олицетворявал и използвал по негово указание този камшик.

[1] ЦГАСА, ф.33987, оп.3, д.1036, л.270-277. ↑

[2] Кропоткин, П. А. Записки революционера. С.-Петербург, 1906, с.369. ↑

[3] ЦПА ИМЛ, ф.17, оп.2, д.615. ↑

[4] Цит. по: Иванов, В. Маршал Тухачевский. М., 1985, с.128. ↑

[5] ЦГАКА, ф.33987, оп.3, д.400, л.137-139. ↑

[6] ЦПА ИМЛ, ф.325, оп.1, д.40, л.35. ↑

[7] Большевик, 1937, №12. ↑

[8] ЦГАКА, ф.33987, оп.3, д.1075, л.19-26. ↑

[9] ЦГАСА, ф.33987, оп.3, д.1046, л.207-208. ↑

[10] Става, дума за маршал Г. К. Жуков, който, за да не бъде обвинен в премълчаване или укривателство, се видял принуден да съобщи официално за случая на Ворошилов. — Б.пр. ↑

[11] ЦГАСА, ф.33987, оп.3, д.1048, л.37. ↑

[12] ЦПА ИМЛ, ф.17, оп.2, д.640. ↑

[13] ЦГАСА, ф.33987, оп.3, д.1140, л.18-22. ↑

[14] ЦГАСА, ф.25880, оп.4, д.1, л.2-3. ↑

[15] Пак там, ф.33987, оп.3, д.1048, л.23-25. ↑

[16] Маркс, К., Фр. Енгелс. Съч. Т.7, с.278. ↑

СТАЛИНОВИЯТ ИЗРОД

Насилието достига апогея си в началото на 1938 г. Все по-често започват да докладват на Сталин за катастрофалното положение с кадрите в един или друг завод, в железниците, в народните комисариати. Инерцията на репресиите действа вече по свои закони. Арестите предизвикват „разкриването“ на нови „съучастници“. Възможността за издигане подтиква кариеристите да изпращат нови и нови доноси, а понякога те са израз на отмъщение за репресии над роднини и близки… Положението започва все повече да се изплъзва от контрол. През; лятото на 1938 г., действайки по своя любим сценарий, Сталин решава да смени изпълнителите и да хвърли върху тях отговорността за „крайностите“, „злоупотребите“, „превишената власт“ и т.н. Решава да постъпи така, както по-рано при колективизацията — да обвини изпълнителите на волята му във всички мислими и немислими грехове. Ежов, в когото започва да се вглежда по-отблизо след издигането му за кандидат-член на Политбюро, се оказва пълно нищожество. Но по това време печатът е създал около Ежов ореола на „талантлив чекист“, „най-верния ученик на Сталин“, „човекът, който знае и зъбите на хората“… Дори Михаил Колцов, пленник на обществената слепота, рисува в „Правда“ това нравствено джудже като „чудесен неогъващ се болшевик, който дни и нощи, без да става от работната си маса, стремително разплита и реже нишките на фашисткия заговор“[1]. Жалко! Има в историята случаи, когато, за да разбереш напълно и правилно някого или нещо, са нужни най-малко месеци, а понякога и години. А особено в ония години, когато всички (или почти всички) са имали на очите си очила със сталински диоптри.

Сталин твърде скоро установява, че Ежов е обикновен пияница, човек, лишен от политическа гъвкавост и проницателност. Не отблъскват „вожда“ невероятният цинизъм на Ежов, злината и жестокостта му (често народният комисар води разпитите сам), но той не може да търпи около себе си безволев човек. А по дълбоко негово убеждение алкохолизмът е визитната картичка на безволието. Хората, които го заобикалят и които по свои лични съображения търпи — Молотов, Каганович, Жданов, Ворошилов, Андреев, Хрушчов, Поскрьобишев, Мехлис, — освен дето са му абсолютно предани, но притежават и доста силна воля, за да показват непрекъснато тая своя преданост. Например почти всеки от неговата свита има по някой арестуван свой близък роднина. Да, тъкмо той, Сталин, е наредил да ги арестуват, защото нито Ежов, нито Берия без неговата санкция биха посмели да извършат това. Ако някой от приближените му — Калинин, Молотов, Каганович, Поскрьобишев или друга високопоставена личност, закриляна от сянката на „вожда“ — се опита да защити близкия си, това означава, че не е в състояние да проявява политическа воля. А всички те знаят, че Сталин не би търпял такъв човек. Според неговите представи политическата воля е готовност да се пожертва всичко в името на предаността към него. Той никога не би допуснал да се въртят наоколо му някакви си „мухльовци“.

Но да се върнем към камшика на „господстващата личност“. Сега въпросът е друг. Трябва да бъде намерена изкупителна жертва. И Сталин отрежда тази роля на Ежов.

Когато назначава Берия за заместник на Ежов, Сталин, както винаги, преследва далечни цели. Берия фактически започва да управлява апарата на НКВД още от септември-октомври 1938 г., макар формално Ежов да не е напуснал поста си. Пред мене има няколко донесения отчети на Улрих, разгледани от военната колегия при Върховния съд на СССР и адресирани (все още без посочване на длъжността) до „комисаря на Държавна сигурност I ранг Берия“. Рапортите носят различни дати от октомври 1938 г. Все пак освободеният на 7 декември 1938 г. от задълженията на народен комисар на вътрешните работи Ежов се мярва на политическата сцена още един път, на 21 януари 1939 г., вече като народен комисар на водния транспорт — седи до Сталин на траурното събрание по случай 15 години от смъртта на Ленин. След това Ежов буквално се изпарява.

На XVIII конгрес (март 1939 г.) Ежов вече не влиза в ръководните органи на партията. Него го „взимат“, когато провежда съвещание в Народния комисариат на транспорта. Влизат бързо двама и застават до вратата. Той веднага разбира: това е краят. Животът му е нужен на Сталин! Човекът, който изпраща в небитието безброй невинни хора, в тия минути се проявява като абсолютно нищожество — пада на колене и моли за милост. Знае се, че е разстрелян, но кога, къде, въз основа на какво обвинение, не успях да науча. Впрочем думите „кога“ и „къде“ се отнасят и до хиляди и хиляди невинно пострадали.

С благословията на Сталин Берия се включва напълно в „делото“ към края на 1938 г. Първата му работа е да предприеме чистка сред „кадрите на Ежов“. Такива зловещи фигури като Фриновски, Заковски и Берман, вършещи тъмните си дела още при Ягода, са осъдени и разстреляни. Сменят ги хора на Берия от сорта на Меркулов и Кобулов, Гоглидзе и Цанави, Рухадзе и Круглов, отличаващи се с особена преданост към новия шеф.

Защо Сталин се спира на Лаврентий Павлович Берия? Познавал ли го е отблизо по-рано? Защо този човек спечелва така бързо особеното доверие на „вожда“? Как става така, че този авантюрист се изкачва за кратко време на най-високите стъпала на властта — член на Политбюро, първи заместник-председател на Министерския съвет, маршал на Съветския съюз, удостоен е дори със званието „Герой на социалистическия труд“.

За пръв път Сталин се среща с Берия някъде около 1929–1930 г. по време на лечението си в Цхалтубо. Берия, тогава началник на ГПУ в Задкавказието, осигурява охраната на „вожда“ в курорта. Сталин няколко пъти разговаря с този човек, твърде неприятен дори външно, но способен мигновено да налучква желанията му. В началото на кариерата си Берия използва познанството на жена си Нина Гегечкори (както и на брат й, участник в революцията) със Серго Орджоникидзе. Но много скоро Орджоникидзе „разпознава“ в него авантюриста и започва да се отнася крайно неодобрително и предпазливо към издигането му. Сериозна опозиция Берия среща и в лицето на много други честни болшевики, познаващи добре този кариерист. Така например сътрудникът по кадрите в органите на Държавна сигурност (ВЧК-ОГПУ-НКВД) Тите Иларионович Лордкипанидзе се опитва да отвори очите на Москва по отношение на този истински вампир. Нещата обаче свършват с това, по предложение на Сталин, че Лордкипанидзе е освободен от поста народен комисар на вътрешните работи в Задкавказието, а през 1937 г. Берия успява да отстрани човека, който знае прекалено много за него. Може да се каже без преувеличение, че целият път на Берия нагоре е постлан с многобройни невинни жертви.

На Сталин му направили впечатление похватът на Берия, властният му характер и отличното познаване на нещата в кавказките републики. Да, на Сталин са говорили (той вече не помни кой, май че секретарят на Задкавказкия краеви комитет на партията Л. Картвелишвили) за тъмното минало на Берия — връзките му с мусаватистите[2] и дашнаките[3] в годините на Гражданската война. Говорили са му за изключително кариеристичните наклонности на началника на ГПУ в Задкавказието. Сталин обаче смята това за положителен момент, в някои строго определени случаи такива хора винаги са „с пръст на спусъка“. Ами ето на Вишински, някогашен меншевик, подписал нареждане за арестуването на самия Ленин, а как се старае сега! Или Мехлис, също бивш меншевик, а сега няма по-предан човек от него.

На Сталин направил впечатление и публикуваният в печата и издаден в отделна книжка доклад на Берия „Към въпроса за историята на болшевишките организации в Задкавказието“, изнесен през юли 1935 г. В доклада си Берия „разобличава“ А. Енукидзе като фалшификатор на историческата истина, но главеното в него е, че доказва особената, изключителната роля на Сталин за революционното движение в Задкавказието. Разбира се, „вождът“ вижда многобройните „изсилвания“, фактическите неточности, своеволните измислици, но всичко това е направено по негово мнение с добри намерения — по-релефно да се открои историческото му място в болшевизирането на този край. Усърдието, решителността и недопускането на компромиси от страна на Берия несъмнено са му импонирали.

Сталин не е забравил, че именно той през октомври 1931 г. се застъпва за Берия да премине на партийна работа (като втори секретар на Задкавказкия краеви комитет). Пак по негово предложение Берия става след два-три месеца първи секретар. Но вярно е и това, че за да стане Берия първи секретар, се наложило да бъдат преместени от Задкавказието Картвелишвили, Орахелашвили, Яковлев и Давдарианк, които възразявали против кандидатурата му. Според Сталин за няколко години Берия е въвел „ред“ в Задкавказието. На „вожда“ му допаднало, че на всички пленуми през 1937 и 1938 г. Берия пускал сполучливи реплики в потока на собствените му размишления и изказвания. Точно помнел (а от слаба памет никога не се е оплаквал) възраженията на Берия на февруарско-мартенския пленум през 1937 г.:

„Как сте могли да вземете Варданян, когато ние го изхвърлихме от Задкавказието?“ — подметнал той на изказващия се Евдокимов, секретар на Азовско-Черноморската партийна организация. И продължил:

„Защо сте издигнали Асилов, та ние него сме го изключили от партията?“

„Изпълнявайки указанията на другаря Сталин за работа с кадрите, ние разобличихме седем членове на ЦК на Грузинската комунистическа партия и двама членове на Тбилиския градски комитет. Още през 1936 г. арестувахме 1050 троцкисти-зиновиевци.“[4]

Вълната на репресиите едва-що започва да се надига, а Берия вече е изпреварил събитията. Сталин го слушал и сигурно си е казвал: макар да е само от няколко години на партийна работа, но си е останал чекист. Тази мисъл — да смята Берия за чекист — едва ли му се е видяла пресилена, макар че днес това може да бъде наречено чисто кощунство и нищо друго. Дзержински също е чекист, но каква пропаст разделя „рицаря на революцията“ от изрода, получил от Сталин огромна власт! Наистина, справедливостта изисква да кажа, че тогава малцина още са знаели за същинските „възможности“ на Берия. Назначаването му се свързвало пряко с постановлението на Централния комитет на ВКП(б) и Съвета на народните комисари на СССР от 17 ноември 1938 г. „Относно арестите, прокурорския надзор и воденето на следствието“. Защото три седмици след излизането на постановлението Берия става народен комисар на вътрешните работи.

След XVIII конгрес на партията са реабилитирани известен брой невинно осъдени хора. Но в сравнение с общия брой на затворените и разстреляните това е само една козметична операция. Колкото и както да е прехвърляна отговорността върху Ежов, признаването на масовите актове на беззаконие несъмнено би хвърлило сянка и върху Сталин. А това секретарят на Централния комитет не можел да допусне. Справедливостта е възстановена преди всичко по отношение на свързани с отбраната на страната хора. Не е възможно Сталин да не е разбирал, че пред прага на войната армията е силно омаломощена. По негови указания са извадени от затворите и върнати от заточение част от командирите, които въпреки всички усилия следствените органи не могли да пречупят. Освободени са също и редица учени и конструктори. Заслужава да споменел някои от тях: К. К. Рокосовски, К. А. Марецков, А. В. Горбатов, И. В. Тюленев, С. И. Богданов, Г. Н. Холостяков, А. И. Берга, А. Н. Туполев, Л. Д. Ландау, В. М. Мясишчев. Мнозина обаче, както например знаменитият С. П. Корольов, трябвало да чакат несравнимо по-дълго деня на освобождаването си (Корольов излиза на свобода едва през 1944 г.), а ония, които докрай са изтърпели всички физически и нравствени мъки, причинени от продължилата дълги години несправедливост — чак до далечния тогава XX конгрес на партията.

Макар в страната да не се е повторило такова безумие като репресиите през 1937 и 1938 г., наказателните органи не седели без „работа“. Поставени извън контрола на държавата и партията и завършващи фактически най-горе със Сталин, те остават достоен придатък дори не към култа на личността, а към тиранията на личността. Всички честни и достойни служители, пазещи традициите, оставени от Ф. Е. Дзержински, са отстранени от НКВД или са избити. По наличните данни в края на 30-те години са загинали над 23 хиляди чекисти, опитали се да възпрат лавината на насилието.

Понякога, когато се говори за злоупотребите и престъпленията в ония години, вниманието се концентрира върху личности като Ягода, Берия или като Вишински и Улрих. Не ще и дума, че тези изроди и непоправими престъпници, пример на духовно и нравствено разлагане, всъщност са античовеци. Тук всичко е ясно. По-съществен е другият въпрос: как е било възможно такива хора да заемат толкова високи постове в социалистическата държава? Трябва да кажа, че Сталиновата наказателна система, каквато е в края на 30-те години, не е можела да намери „достойни“ за нея изпълнители. Ще поясня мисълта си. Отделянето на органите на вътрешните работи от партията и народа, липсата на елементарен контрол отдолу, а дори и отгоре, рано или късно ги превръща в механизъм на тиранията на едно лице. Израждане, появило се като закономерно следствие от все по-голямото пренебрегване на елементарните демократични принципи в партията и в обществото като цяло. Тоталитарните методи на ръководство, опиращи се на бюрокрацията, винаги водят до потъпкване на законите и до използване на насилието за користни цели.

Опитват ли се все пак, макар и отделни комунисти, проявявайки мъжество и гражданско съзнание, да поставят тези въпроси пред Сталин? Всичко ли е знаел той за Берия, за този заклет авантюрист? Известни са ми някои опити да се обърне внимание на Сталин колко пагубна е бериевщината като напълно антисоциалистическо явление. Но не е било необходимо да си „отваря очите“ за престъпленията на Ежов и Берия. Знаел е за тях. Сам е санкционирал най-зловещите посегателства. Има данни, че заедно с Молотов е одобрил около четиристотин (!) списъка на лица, чиито „дела“ трябвало да бъдат разгледани само от военни съдилища. Върху тия списъци личат лаконичното „За“ и подписите на Сталин и Молотов. Списъците, в които понякога фигурират имената на неколкостотин души, Сталиновата ръка превръща с едно драсване на перото в некролози.

Присвоил си правото да се разпорежда със съдбите и живота на хиляди хора, Сталин, скрит зад изпълнители на волята му от типа на Берия, руши хуманните основи на социализма, макар че на думи върши злодеянията си тъкмо в името на хуманните ценности. Мисля, че е уместно да си припомним думите на Ф. М. Достоевски, че не е страдал, за да натори бъдещата хармония на някого със себе си, със злодейства и страдания. И най-възвишените цели никога не могат да оправдаят прилагането на неморални средства. А на Сталин винаги му е била чужда логиката на нравствената философия.

Оформил се в един свят на борба, на класови изблици, на безкомпромисен светоглед, Сталин след изминаване на определен етап от изграждането си като личност загубва напълно дори елементарните си хуманни качества, които и преди това у него са крайно оскъдни. Чужди са му състраданието, милосърдието, склонността към доброто. Думите на Л. Н. Толстой, че човек трябва да се учи на „уважение към живота“, биха му се сторили, разбира се, либералнобуржоазни. Речникът на Сталин, политическото му словно богатство е преизпълнено с думи от типа „бия“, „разгром“, „унищожаване“, „изкореняване“, „пресичане“ и други. Те доста точно отразяват острата непълноценност на неговата натура. По силата на това обстоятелство хора като Берия, за които човешкият живот няма никаква стойност, не предизвикват у него отрицателна реакция или протест.

Покойният маршал К. С. Москаленко, участвал в арестуването и съденето на Берия, разказва, че когато на 23 декември 1953 г. му обявили присъдата, този изрод започнал да пълзи на колене в краката на членовете на Специалното присъствие при Върховния съд на СССР, който заседавал в сградата на щаба на Московския военен окръг. Унизителните му молби и сълзите за помилване само подчертали колко ниско е паднало това нищожество, на което Сталин престъпно позволява да се разпорежда с живота на хиляди хора. Но както прозорливо отбелязва на времето Енгелс; „Не може да избегнеш съдбата си… неизбежните последици от собствените си постъпки“[5]

Има подозрения, които наистина мъчно може да се проверят документално, че с остаряването на Сталин у Берия назрява намерението да узурпира властта. Не е чудно Сталин да е усещал това, защото през последната година, година и половина в отношенията между тях настъпва видимо охлаждане. Мнозина са ми разказвали за това. Много интересни неща чух от М. С. Власик, съпруга на генерал-лейтенант Н. С. Власик, бивш началник на главно управление на Министерството на държавна сигурност. Власик е бил повече от четвърт век главен телохранител на Сталин, знаел много неща, „вождът“ му имал голямо доверие. Берия не го обичал, но Сталин не му давал да го „пипне“. Все пак няколко месеца преди Сталин да умре, Берия успява да компрометира Власик, както и Поскрьобишев, и да ги отстрани от обкръжението на „вожда“. При това Власик е арестуван и осъден на 10 години затвор и заточение. Когато вече след смъртта на Сталин е освободен, с пълно убеждение твърдял, според думите на жена му, че Берия бил „помогнал“ на Сталин да умре. Тази си увереност изразил и в спомените си, които продиктувал на своята съпруга малко преди смъртта си.

В последните години от живота на „вожда“ именно Берия отстранява лекарите, грижещи се за него, а след тях Власик и Поскрьобишев, както и още неколцина от обслужващия персонал. Каквото и да е станало — умрял ли е диктаторът от собствената си смърт или с „помощта“ на Берия, страшно е да си помисли човек какво би станало с нашето отечество, ако плановете на Изрода се бяха осъществили?! Защото по онова време системата на властта е такава, че смяната на един диктатор с друг е можела да стане реалност. Това, което е невъзможно в условията на демократичност, каквато съществуваше тогава в нашата страна само на книга, става възможно в обстановка на тоталитаризъм.

Най-сетне ръководството на партията и държавата набра мъжество и прояви прозорливост — чудовището беше обезвредено. Мисля, че съществен фактор за тази смела стъпка на ръководителите е бил страхът им, че Берия няма да пропусне да си разчисти сметките с повечето от тях. (Изродът е поддържал близки отношения само с Маленков.) Всички се страхували от палача. По думите на маршал Москаленко процесът против Берия, преминал в кабинета на един от членовете на военния съвет при Московския военен окръг, е подслушван от върховното партийно ръководство в Кремъл, докъдето била прокарана специална свързочна линия. На Г. М. Маленков, Н. С. Хрушчов, В. М. Молотов, К. Е. Ворошилов, Н. А. Булганин, Л. М. Каганович, А. И. Микоян, Н. М. Шверник и на останалите била предоставена възможността да надникнат в самото дъно на злодеянията, които Сталин вършел с помощта на този изрод. Много от тях обаче са им били известни. Защото отговорността им за извършените в годините на беззаконие престъпления, ще повторя още веднъж, е също напълно очевидна.

Запазени са документални свидетелства, че хората, които са се опитвали да апелират към съвестта на Сталин и да пресекат злодействата на Берия, бързо изчезвали. Сталин оставал глух към тези призиви — палачът му върши работа. Нещо повече, Берия се превръща в неотделима „черта“ от Сталиновия портрет.

На един от пленумите на Централния комитет през 1937 г. народният комисар на здравеопазването Камински се опитва да покаже истинското лице на Берия. Но щом пленумът завършва, Камински е арестуван и скоро загива. За престъпната дейност на Берия иска да съобщи на Сталин и старият комунист Кедров. Но резултатът е арестуването и разстрелът на Кедров. Присъдата на честния болшевик е формулирана чак след разстрела. Берия бърза да премахне всеки, който познава истинското му лице.

Човекът, който по длъжност трябва да бъде предан на закона и само на закона, става олицетворение на абсолютното беззаконие и произвол. За Берия няма нищо свято. Боготвори само насилието. Човек със садистични наклонности, той често сам води разпитите, които завършват понякога трагично. Този изрод, а Сталин знае, че тъкмо такъв е неговият народен комисар на вътрешните работи, съчетава престъпните си наклонности с мания към музиката. Разказваха, че имал уникална колекция от грамофонни плочи с класическа музика; когато слушал „Прелюдия“ от Рахманинов, плачел. На историята са известни такива парадокси, те само по-пълно осветляват абсолютната нравствена пустота на душата.

Сталин, който поне на думи е ценял аскетизма и пуританството, не може да не е знаел, че Берия е и отвратителен развратник. Човекът с миниатюрното пенсне и отпуснати крайчета на устата си, което придава капризен израз на лицето му, е леденостуден. Змийските му очи почти никога не мигат. За Берия са непознати дори отделните букви от азбуката на нравствеността. Началникът на личната му охрана полковник Надорая и адютантът му полковник Саркисов са доставяли на престъпника млади жени, на които бил хвърлил око. И най-малката съпротива е заплащана с най-трагични последици както за младата жена, така и за близките й. Тази страшна подробност от облика на Изрода подчертава още веднъж диалектиката на взаимната връзка между политиката и морала. Този политически авантюрист и същевременно нравствена отрепка ще остане завинаги като едно обвинение лично против Сталин, който е допуснал издигането на такива античовеци като Берия.

Е. П. Питовранов, работил в НКВД преди войната и станал след войната началник на управление и заместник на народния комисар, ми разказва за Берия много и доста интересни неща. Питовранов остава жив само защото е пратен в затвора за „меко отношение“ към „народните врагове“. Според него Берия е не само абсолютно безнравствена, но и дълбоко аполитична личност. Мисля, казваше Питовранов, че Берия не разбираше нищо от марксизъм, нямаше и представа от Лениновите трудове. За него политиката добиваше смисъл само ако е във връзка с неговите собствени, лични цели. За Берия единствено важна беше само властта над хората. Трудно е да си обясни човек защо Берия, за когото Сталин е знаел много неща, остана толкова дълго на повърхността. Обикновено „вождът“, разсъждаваше Питовранов, стоварваше върху такива хора като него отговорността за каквито и да било несполуки, прегрешения или провали и безпощадно ги премахваше. А Берия се задържа. И не само се задържа, но и продължаваше да дискредитира социализма, закона, нашето общество. Изглежда, работата все пак е в това, че хора от сорта на Берия са допадали на Сталин заради готовността си да изпълнят всяко негово указание. Берия беше копие на Сталин в главното: в методите за използване на властта.

Важно е да се каже, че Сталин е възлагал на Берия най-деликатните задачи. Троцки, най-непримиримият личен враг на „вожда“, в края на краищата е отстранен физически не без участието на Берия. Липсата на каквито и да било принципи у Изрода скоро е почувствана от цялата Сталинова свита. Всеки от неговото обкръжение започва истински да се бои от народния комисар на вътрешните работи. Понякога Берия демонстрира в присъствието на другите членове на Политбюро особеното си отношение към Сталин, като разменя с него по няколко фрази на грузински. В такъв момент всички млъкват смутено — нищо чудно да става дума за някой от присъстващите.

По време на войната Сталин възлага на ведомството на Берия възстановяване на мостове, прокарване на железопътни клонове, разкриване на нови рудници и т.н. Всичко това се прави, разбира се, от затворниците и за възможно най-кратко време. „Бойните действия“ на Берия в годините на Великата отечествена война се ограничават фактически с две пътувания до Кавказ като член на Държавния комитет на отбраната. Първия път — през август 1942 г., а втория — през март 1943 г. Архивите свидетелстват, че и тук Берия сваля от името на Сталин неудобните му хора, разстрелва, всява страх у военните. Съпровождат го Кобулов, Мамулов, Милщейн, Пияшев, Цанава, Рухадзе, Влодзимирски, Каранадзе. Изпатили са си Тюленев, Сергацки, Петров и други военачалници. Всеки от тях е имал не само противник пред себе си, на фронта, но и коварен палач зад гърба. Телеграмите му до Сталин почти винаги играят решаваща роля при назначаванията. На 1 септември 1942 г. Берия докладва на Сталин:

„Смятам за целесъобразно за командващ Задкавказкия фронт да бъде назначен Тюленев, който при всичките си недостатъци повече ще отговаря на това назначение, отколкото Будьони. Трябва да отбележа, че във връзка с отстъпленията му авторитетът на Будьони в Кавказ е значително спаднал, а да не говорим, че поради слабата си грамотност безусловно ще провали нещата…

Берия“[6]

Както докладвал Тюленев в Москва, в критичния момент той се обърнал към Берия за разрешение да използва значителен контингент от вътрешните войски, дислоцирани в Кавказ. „Берия се съгласи да отдели само малка част — пише Тюленев, — и то по указание на Сталин.“[7] С намесите си народният комисар на вътрешните работи създава в щабовете обстановка на напрегнатост, нервност, подозрителност и взаимни доноси. Генерал Козлов е принуден да се оплаче на Сталин от началника на специалния отдел Рухадзе, който със знанието на Берия се опитва да оказва натиск върху ръководството на фронта при взимането на оперативни решения… Но всички такива слаби протести са игнорирани в Москва. Самото присъствие на Изрода парализира творческата мисъл на военачалниците — никой не иска да се окаже поредна негова жертва. Когато Берия си заминава, придружен от своята многобройна свита, всички въздъхват облекчено.

„Ленинградското дело“, „мингрелското дело“, „делото на лекарите“ и други такива акции са пряка проява на престъпното творчество на Берия. Бил е много силен не само защото стоял на пулта на наказателната машина, но и защото в негово разпореждане се намирала цялата система на ГУЛАГ. Когато американците хвърлиха атомни бомби над Хирошима и Нагасаки, Сталин заповядва да се форсират работите в тази област. Общото ръководство е възложено на Берия. Неговите помощници Меркулов, Деканозов, Кобулов, Гоглидзе, Мешик и Волдзимирски са само послушни изпълнители на злата му воля. С техните усилия, напълно одобрени от Сталин, получават „право на съществуване“ научни и инженерно-технически лаборатории в лагерите за затворници. Интелектуалната мощ на мнозина изтъкнати учени, натикани зад правоъгълните огради на „зоните“, напрегнато търси жизненоважни решения, с които да се отговори в максимално съкратени срокове на страшното предизвикателство на съвременността. Това, че съветската атомна бомба беше създадена за много кратко време, разбира се, не е заслуга на Берия. Ако съществуваше нормално научно съзидание, волният разум непременно би се справил по-бързо с този проблем. Но Берия е вярвал само във всемогъществото на насилието. Докато старецът Кедров е вярвал в справедливостта.

Както изглеждало тогава, побеждава Берия. Но така само изглеждало. Вярата в справедливостта и хуманизма е неугасима. Надеждата за възтържествуване на тези ценности не умира заедно с човека. Ако умираше, не си струва да се живее. Ето откъс от писмото на Кедров до Централния комитет на партията, повик на неугасимата вяра:

„Обръщам се към вас за помощ от мрачната килия в лефортовския затвор. Нека стигне до ушите ви този вик на отчаяние; не оставайте глухи към този зов; вземете ме под своя защита, моля ви, помогнете да се прекрати кошмарът на тия разпити и покажете, че всичко това е било грешка.

Страдам без никаква вина. Моля ви, повярвайте ми. Времето ще докаже истината. Аз не съм агент-провокатор на царската охранка; не съм шпионин; не съм член на антисъветска организация, както ме обвиняват въз основа на доноси. Не съм виновен пред партията и правителството и за никакви други престъпления. Аз съм стар, неопетнен от нищо болшевик. Почти четирийсет години съм се борил честно в редовете на партията за благото и процъфтяването на страната…

Мъките ми стигнаха до краен предел. Здравето ми е съсипано, силите и енергията ми се стопяват, краят ми приближава. Ще умра в съветски затвор, опозорен като долен изменник, обърнал гръб на родината си — какво може да бъде по-чудовищно за един честен човек. Колко страшно е всичко това! Безгранична болка и горчивина изпълват сърцето ми! Не! Не! Това няма да стане! Това не може да стане! — извиквам аз. Нито партията, нито съветското правителство, нито народният комисар Л. П. Берия ще допуснат такава жестока и непоправима несправедливост. Аз съм твърдо убеден, че ако делото ми се разгледа спокойно и обективно, без груби ругатни, без гневни крясъци и без страшни изтезания, лесно би се доказала необосноваността на всички тези обвинения. Аз вярвам. Аз вярвам.“

Безпощадността на Берия не е знаела граници. Стотици, хиляди молби остават без отговор. Ето едно писмо, адресирано в края на войната до народния комисар на вътрешните работи:

„Л. П. Берия

От затворничката Герасимова

Александра Ивановна

Темниковски изправително-трудов лагер

февруари 1944 г.

Осъдена бях през 1937 г. на 8 години. Отговарям за мъжа си В. И. Герасимов (бивш заместник народен комисар на вътрешните работи в Азербайджан, разстрелян — б.а.). В какво е бил обвинен мъжът ми, и досега не зная. Живях с него 12 години и го познавах като изключително честен, трудолюбив човек, предан на партията и страната. Себе си аз смятам за абсолютно невинна. Нито дори с мисълта си не съм извършила престъпление. До арестуването ми съм работела от 16-годишна.

В деня на арестуването ми оставих на майка ми две малки дечица без никакви средства за съществуване. Децата растат. Нужна им е майка и помощта ми.

Моля, разгледайте делото ми, дайте ми право да живея с децата си, да работя и да ги възпитавам. През всичките тия години съм живяла в лагери и съм била уверена, че правдата и справедливостта в нашата страна ще победят лъжата и несправедливостта. Тази увереност ми е давала сили да надживея раздялата с децата ми.

Герасимова“

Към писмото е приложена справка на следователя Любимов от Азербайджанския НКВД, който е водел „делото“. „Нищо не призна. Специалното съвещание през 1939 г. остави присъдата в сила.“[8]

Берия просто се разписва, без повече да се интересува, съгласявайки се с написаното от следователя.

Каква твърдост, мъченичество, мъжество у тази жена! „През всичките тия години съм живяла в лагери и съм била уверена, че правдата и справедливостта в нашата страна ще победят лъжата и несправедливостта…“ Ето тази свещена народна вяра помага на съветските хора да издържат. Докато има в нашето отечество такива жени като Александра Ивановна Герасимова, ще живее и вечната надежда…

Старият болшевик Кедров е прав: истината трябваше да възтържествува. Защото в крайна сметка поражението на Изрода, на едно от най-страшните чудовища в нашата история, е предопределено.

[1] Правда, 9 марта 1938. ↑

[2] От „Мусават“ („Равенство“) — контрареволюционна буржоазнонационалистическа партия в Азербайджан (1911–1920 г.) — Б.пр. ↑

[3] От „Дашнакцутюн“ („Съюз“) — арменска буржоазнонационалистическа партия 1890–1921 г.) — Б.пр. ↑

[4] ЦПА ИМЛ, ф.17, оп.2, д.612 (вып. 3). ↑

[5] Маркс, К. и Фр. Енгелс. Съч. Т.21, с.388. ↑

[6] ЦАМО, ф.15, оп.178612, д.86, л.254. ↑

[7] Пак там, л.306. ↑

[8] ЦГАОР, ф.9401, оп.1, д.2180, л.247. ↑

ВИНА БЕЗ ПРОШКА

По повод на първата годишнина от смъртта на В. И. Ленин, 21 януари 1925 г., „Правда“ помества статията на Н. Бухарин „В памет на Илич“. Като разсъждаваме за епицентъра на трагедията в края на 30-те години, нека да посочим някои мисли на Бухарин, формулирани в статията.

„Знаеше ли Ленин цената си? — пита Бухарин. — Разбираше ли той своето значение? Не се съмнявам нито за секунда, че да. Но той никога не се оглеждаше в огледалото на историята — беше твърде простодушен, за да прави това, защото беше твърде голям…

Той имаше колосални познания. Но именно затова разбираше колко малко е още това, ако нещата се измерват с други мащаби: та нали Ленин боравеше с милиони и с десетилетия…

И ето защо още по-голяма, още по-величествена ставаше личността на Ленин, колкото по-малко внимание обръщаше той на своята личност. Нима можеше някой да заподозре Старика в пристрастие към самия себе си? Нима можеше някой да допусне, че Илич мисли за нещо друго, а не само за интересите на великото дело?“

И като погледнем сега към нравствения и интелектуален еталон, какъвто е бил и си остава за нас Ленин, по-ясна ще ни стане още една от причините за народната трагедия в края на 30-те години. Сталин отъждествява себе си със социализма. Поставя величието на социализма в зависимост от собственото си величие. Той узурпира не само властта, но и представите на хората за социализма, за неговите идеали и ценности. И това му развързва изцяло ръцете. Хората тогава не могат да разберат чудовищната антиистина — отъждествяването на социализма със Сталин. За да демонстрира „простодушие“, секретарят на Централния комитет често сяда в президиумите на събранията на втория ред, „дърпа ушите“ на един или друг редактор на вестник за славословията по негов адрес, не позволява да се издаде книжка за неговото детство, но най-главното — всичките си стъпки „свързва“ с Ленин. Обаче това са само точно премерени жестове, с чиято помощ преоблича истината в маскараден костюм. Докато Людовик XIV казва „Държавата — това съм аз“, Сталин, макар да не заявява публично това, с цялата си практика дава да се разбере, че „социализмът — това съм аз“. В тая негова максима е повярвало цялото му обкръжение. Повярвали са и твърде много хора в страната. А той иска всички да повярват. Ония, които не вярват или дори потенциално не могат да повярват, трябвало да бъдат премахнати.

Ленин „никога не се е оглеждал в огледалото на историята“, Сталин непрекъснато се опитва да погледне в него. Ленин „е боравел с милиони и с десетилетия“, Сталин също борави с „милиони“, но… с милиони жертви; той не само не е способен да мисли с десетилетия напред, но и не предвиди онова, което се случи само три години след смъртта му — на XX конгрес на партията… Неговата суетна претенция да олицетворява социализма струваше извънредно скъпо на народа. Както казва Френсис Бейкън още през XVII век: „Ранява не оная лъжа, която минава през съзнанието, а тази, която влиза в него и се заселва там.“ Лъжата, „заселила се“ в съзнанието на Сталин, а после втълпена в хиляди и милиони умове, се превърна не в рана, а в дълбок белег върху лицето на нашата история. Белег, който дълго време се скриваше, замазваше се, пудреше се, но все още пуска кръв… Ще минат години, докато хората, научили всичко без изопачавания и недомлъвки, ще могат, макар и мъничко по-спокойно, да прелистват страниците на миналото. В тези страници, надявам се, напълно категорично ще бъде казано, че главният виновник за кървавите репресии е Сталин, както и създадените от него командно-административна система и бюрократичен наказателен апарат. Каквото и да е направил Сталин за укрепването на държавата, за превръщането й в мощна индустриална страна, за разгрома на фашистката агресия, вината му за случилото се в края на 30-те години е безгранична. За това никога не може да му бъде простено. А то е само част от цялата му вина. Деформираният Сталинов социализъм роди на свой ред и периодите на субективизма, на застоя и на всичко, свързано с тях. Обновлението, започнало в средата на 80-те години, беше предизвикано преди всичко от необходимостта да бъдат ликвидирани последиците от сталинизма.

През 1937 и 1938 г. Сталин не се изказва публично — нито устно, нито писмено — за засилване на репресиите. Дори речта му на февруарско-мартенския пленум на ЦК през 1937 г., публикувана по-късно в съкратен вид в „Правда“, се свежда повече до призиви за бдителност, че е недопустимо лекомислието, че троцкизмът е опасен, и така нататък, макар във всяка фраза да звучат зловещи ноти. В сборника „За подмолната дейност на фашистките разузнавания и на троцкистко-бухаринската банда в СССР и за задачите на борбата с тях“, издаден от няколко издателства, са поместени докладът на Сталин пред пленума на ЦК на ВКП(б), изнесен на 3 март 1937 г., докладът на В. Молотов, статии на Н. Рубин, Я. Серебров, А. Хамадан, С. Урамов и А. Вишински, както и уводни статии на „Правда“. Този вид издания буквално насаждат психоза на шпиономания и вредителство в главите на хората, насърчават доносничеството, създават потискаща обстановка. Скрит зад кулисите, Сталин си дава вид, че стои настрана. Но оттам той не наблюдава, а дирижира, направлява, ръководи. Привиква често при себе си „трите джуджета“ — Ежов, Вишински и Улрих — а те наистина са джуджета не толкова на ръст (били нисички), колкото по липса на морал. В кабинета на Сталин се обсъждат ходът на следствието и процесите, както и какви присъди ще бъдат произнесени над всички най-видни и известни личности. Понякога нарежданията му предава Поскрьобишев. На много от документите по „делата“ на арестуваните „народни врагове“ има поправки, направени собственоръчно от Сталин. Така например по доклада на Ежов пред февруарско-мартенския пленум на ЦК е прието специално постановление, където някои точки са формулирани след редактирането им от Сталин.

„б) Отбелязва се лошото организиране на следствената работа. Следствието често изпада в зависимост от престъпника (!) — б.а.) и неговата добра воля да даде изчерпателни показания или да не даде.

г) Създаден е неприемлив режим за враговете на съветската власт. Настаняването им често прилича повече на принудителни почивни домове, отколкото на затвори (пишат писма, получават колети и т.н.).“[1]

На органите на НКВД се предписва да отстранят незабавно „допуснатите недостатъци“. Не е трудно да си представим как са „отстранявани недостатъците“, отбелязани от Сталин!

Дори след ноемврийското постановление от 1938 г., когато кървавата вакханалия започва постепенно да затихва, Сталин изисква „да бъдат завършени неприключените дела“. Вместо следствените органи спокойно да си изяснят нещата, да освободят невинно арестуваните и да им се извинят, заключителните вълни на кампанията отнасят в небитието все нови и нови хора. Ето едно от последните донесения от този период:

„До ЦК на ВКП(б)

за другаря Сталин Й. В.

От 21 февруари до 14 март 1939 г. военната колегия при Върховния съд на СССР в закрити съдебни заседания в Москва разгледа делата на 436 души. Осъдени на разстрел — 413. На основание на Закона от 1 декември 1934 г. присъдите са приведени в изпълнение.

На съдебното заседание на военната колегия напълно се признаха за виновни Косиор С. В., Чубар В. Я., Постишев П. П., Косарьов А. В., Вершков П. А., Егоров А. И., Федко И. У., Хаханян Л. М., Бакулин А. В., Берман Б. Д., Берман Н. Д., Гилински А. Л., Гей К. В., Смирнов П. А. (бивш народен комисар на военноморския флот — б.а.), Смирнов М. П. (бивш народен комисар на търговията — б.а.) и други.

Пред съда някои подсъдими се отрекоха от показанията си, дадени на предварителното следствие, но бяха напълно разобличени от други материали по делото.

Председател на военната колегия при Върховния съд на Съюза на ССР

16 март 1939 година

Армейски военен юрист

В. Улрих“[2]

Тук му е мястото да отбележа, че в списъка фигурира и А. И. Егоров като „признал се за виновен“ и „осъден“. Това е още една фалшификация. Той не „се признал за виновен“ и е умрял по време на следствието.

Както винаги, нищо не трепва у Сталин, не го смущава мисълта за мащабите на беззаконието, не се свива гърлото му от спазъм на разкаяние, не минават пред очите му лицата на загиналите, повечето от които лично познава. Известна е късата жестока фраза на Поскрьобишев: „Доложено на Сталин.“

„Вождът“ помни как след решението, прието чрез допитване от членовете и кандидат-членовете на ЦК, е изваден от състава на кандидат-членовете на Политбюро Влас Яковлевич Чубар (в Политбюро е от XV конгрес). Тогава Чубар му написва дълга смислена записка относно мерките за подобряване на отбранителната промишленост. Сталин внимателно прочита, правят му впечатление разумните изводи и сериозните предложения, но не му харесва завършекът на писмото:

„Всички тези съображения се готвех да Ви съобщя, но нещата пак се объркаха и пак не по моя вина. Много обидно и тежко е да зная, че поради потока от клевети и интригите на народните врагове ми се налага да напусна впряга насред нивата, но където и да бъда изпратен на работа по Ваше решение, навсякъде и всякога ще се боря честно и добросъвестно за нашето общо дело, за процъфтяването на СССР и за комунизма.

16 юли 1938 г.

В. Чубар“[3]

Хитрува, по всяка вероятност си е помислил Сталин и нарежда писмото да бъде предадено на Ежов. Та би ли могъл някой някога да разчувства Сталин?! Когато научава от доклада на Улрих, че Чубар, както и другите подсъдими са разстреляни, „вождът“ сигурно е избутал спокойно настрана рапорта на председателя на военната колегия и е започнал да чете например предложението на М. Митин и П. Поспелов за необходимостта от подготвянето на „Кратка биография на Й. В. Сталин“…

После, връщайки се отново в мислите си към Чубар, си е спомнил, че и Ейхе, и Рудзутак, и Постишев, и много, много други са го молили да се намеси и да спре насилията. Всички му се кълнат във вярност, вярност към „другаря Сталин“… Но защо молят? Нима това е достойно? Той обича да мисли и да говори за себе си в трето лице. Никакво състрадание. Никакви лигавщини… Мисля, че за да разберем по-добре тъканта на Сталиновата жестокост, ще ни помогнат проницателните наблюдения и размисли на Ф. М. Достоевски в неговите „Записки от мъртвия дом“. Великият писател и психолог е забелязал, че „кръвта и властта опияняват: плъзват грубиянщината, развратът; до ума и сърцето пролазват и накрая стават сладки най-ненормалните явления. Човекът и гражданинът загиват в тиранина завинаги, а възвръщането му към човешкото достойнство, към разкаянието, към възраждането става за него вече почти невъзможно“[4].

Отношението на Сталин към жертвите си, негови колеги от Политбюро, от Централния комитет, както и към използването на насилие изобщо, показва, че у тиранина „човекът и гражданинът“ отдавна са умрели. Всички най-низки чувства и свойства на неговата натура, които през 20-те години все още някак си не изпъкват, в условията на единовластие обилно разцъфват. Всяка власт без контрол отдолу е опасна. Особено диктаторската власт. Още веднъж е потвърдена старата истина: тиранията е майка на несправедливостта.

В разговор с мене Е. П. Питовранов потвърждава мисълта, че да се разчувства Сталин, било „загубена работа“. Той просто не обръщал внимание на молбите за помилване, за милосърдие, за проява на чувство за справедливост. „Когато ме затвориха за «меко отношение към народните врагове» — разказваше събеседникът ми, — рекох си: край, свършено е. Ни един от ръководния състав на НКВД не излизаше жив от Лефортово след арестуването му. В стаята с мене бяха затворили и Л. Шейнин, следовател, а по-късно писател. Очаквайки ден след ден трагичната развръзка, в същото време търсех мъчително изход от положението ми. И както по-късно се оказа, бях го намерил. Поисках лист хартия и написах писмо до Сталин, при когото неведнъж съм влизал като началник на едно от главните управления на НКВД. За нищо не го молех — нито за снизхождение, нито за милост. Писах му писмо, че имам принципни съображения по усъвършенстването на нашето контраразузнаване. Успях да накарам в килията ми да дойде началникът на затвора. Казах му: за това писмо се знае «горе». Ако не го предадете на адреса, лошо ви се пише.

Както после ми разказваха, доложили на Сталин за писмото. Той позвънил в нашето ведомство и попитал: «За какво е арестуван Питовранов?» Отговорили му. Той помълчал и отсякъл: «Вземете го обратно на работа. Изглежда, не е глупав.» След няколко дни неочаквано ме освободиха. На Сталин са му били нужни само две-три думи. Но както разбрах, успял съм да погъделичкам психиката на диктатора — не молех за пощада, както правеха всички, а предлагах идеи и нови решения.“

Това, което „сполучва“ в случая с Питовранов, който и досега е жив и здрав, удря о камък при Чубар. Никакви молби за помилване и справедливост не трогват Сталин. Или нормалните човешки чувства — състрадание, жалостивост, милосърдие — са били безнадеждно дълбоко скрити у него, или в сърцето вместо тях е имало „стоманени“ нишки, или пък е смятал безпощадността за най-важния атрибут на един вожд?

На Сталин докладват за изпратените в Централния комитет молби на Н. И. Вавилов, един от най-големите биолози, генетик, ботаник и географ, гордост за съветската наука; той знае, че е арестуван и М. Е. Колцов, чиито талантливи репортажи от Испания високо цени; докладват му и писмото на С. П. Корольов, изпратен в един от далечните колимски лагери. И колко такива писма е имало! В Секретариата на Сталин сътрудниците проучвали пощата му. Понякога му представяли обобщена справка, а друг път само най-интересните (по мнението на помощниците му) писма. Тези уникални, потресаващи документи ни най-малко не го трогват. Той смята, че е неизбежно хората да страдат. Това е нещо като такса за прогреса, за движението напред, за успехите. Дали пък е знаел какво е казал Шилер: „Свободен от страдания до днес не се е раждал никой.“ Но щом това е неизбежно, то е и напълно естествено…

Големите идеи, осъществяването им (в това Сталин е бил убеден) изискват себеотрицание, самопожертвователност, пълно себераздаване. Без жертви социализмът не може да бъде построен. А че те са толкова много, Сталин свиква с това. По негово указание в печата не се съобщават никакви обобщени данни, никакви статистически сведения за жертвите на репресиите. Остават само слуховете и страховете… В общественото съзнание, насочено към постигането на икономически, социални и културни върхове, се прокрадва страхът. Особено у хората, които забелязват признаци на недоверие към тях, опасност от доноси, а следователно и от арестуване. Та нали срещу когото е заведено „дело“, всъщност вече го няма! Строго погледнато, страхът в този случай се превръща в антипод на свободата, в нейно отрицание. Хората се боят не защото се чувстват виновни за нещо, а да не станат жертва на клевета, на произвол. Ония, чиито страхове не са се оказали безпочвени, надали биха се съгласили с Ницше: „Ако не си успял в живота, може би ще успееш в смъртта.“ Та нали никой не е знаел защо са тия репресии. Това именно подхранвало страха… Еди-кой си не дошъл на работа. През нощта откарали съседа. На еди-кого си предпазливо казали: предайте на семейството, че мъжът ви днес няма да се върне от завода. Или пък изведнъж в училищната библиотека се късат страници от еди-кой си учебник… Като че ли някой невидим „плеви“ човешката нива.

Сталин знае точните данни за мащабите на репресиите и те не го плашат. Но ето че някъде през втората половина на 1938 г. започват да идват важни донесения: вдигнатите по тревога две дивизии от Киевския военен окръг не достигат в определеното време набелязания район; проектирането на химическия комбинат се оказва незадоволително; конструкторското бюро за разработка на транспортни самолети закъснява с изпълнението на възложените му задачи… Става ясно, че нещата не опират само до „вредителите“. Възниква огромен недостиг от кадри. Страната, народното стопанство, армията са върнати не месеци, а години назад.

Сталин, както винаги в такива случаи, открива „виновника“. В дадения случай — Ежов. А. С. Яковлев, изтъкнатият съветски авиоконструктор, който се е срещал със Сталин, си спомня думите на „вожда“: „Ежов е негодник, през 1938 г. погуби мнозина невинни хора. Ние затова и го разстреляхме.“ Арестуваните кандидат-членове на Политбюро П. П. Постишев, А. Е. Рудзутак, В. Я. Чубар и Р. И. Ейхе освен в други престъпления са обвинени и в… „изтребване на болшевишки кадри“. Сталин и този път се опитва да прехвърли върху други отговорността за терора.

На „вожда“ докладват писмата на Постишев, Косиор, Рудзутак, Чубар и Ейхе, в които те изцяло отричат вината си. Преди да бъдат препоръчани за избирането им в Политбюро, Поскрьобишев, Мехлис, Ягода и Ежов проучват родословието им до „пето коляно“. Това са проверени хора. За същото те пишат на Сталин и в предсмъртните си писма, говорят на заседанията на безсъвестния съд. Ето какво пише например Ейхе в писмото си до Сталин:

„Преминавам сега към най-унизителните дни в моя живот — към действително сериозната ми вина пред партията и пред Вас. Тази вина е моето признание в контрареволюционна дейност. Но положението беше следното: не можах да издържа на мъченията, на които ме подхвърляха Ушаков и Николаев, особено първият от тях — той знаеше, че счупените ми ребра още не са зараснали, и възползвайки се от това, ми причиняваше при разпитите страшна болка, принудиха ме да излъжа себе си и другите (с моето признание)…

Моля Ви, умолявам Ви делото ми отново да бъде разгледано не за да ме пощадите, но за да бъде разобличена цялата тази мръсна провокация, която се е увила сега като змия около толкова хора поради моята слабост и престъпна клевета. Никога не съм изменял нито на Вас, нито на партията. Знам, че ще загина поради гнусната долна провокация на враговете на партията и народа, изфабрикувана от тях против мене.“

От писмото се чува не само глас на непоносима предсмъртна мъка, но и протест, и слаба надежда… Когато е чел писмото на Ейхе, Сталин не може да не е знаел, че „змията на провокацията“ е пуснал той, първият човек в партията и държавата. „Вождът“ дори не се съветва с другите членове на Политбюро — произнася присъдата над Ейхе, още когато санкционира арестуването му. Главният инквизитор никога не променя решенията.

Показват му и изказването на Рудзутак пред съда, който, подчертавам това обстоятелство, е заседавал всичко на всичко двайсет минути.

„Единствената молба, с която се обръщам към съда, това е да се съобщи в Централния комитет на ВКП(б), че в НКВД има неликвидиран още център, който ловко фабрикува дела и принуждава невинни хора да признават престъпления, каквито не са извършили; обвиняемите нямат възможност да докажат, че не са участвали в престъпленията, за които се говори в признания, изтръгнати с мъчения от различни лица. Методите на следствието са такива, че хората са принудени да лъжат и да оклеветяват невинни…“

Рудзутак е искал среща със Сталин, но той отговаря с груба ругатня. А нали Рудзутак е един от кристалночистите стари болшевики, лежал 10 години в царски затвор, за да загине накрая в Сталиновите зандани. Сталин надали е забравил, че през май 1937 г., малко преди да бъде арестуван, Рудзутак е бил при него и спокойно му докладвал въпроса, който го интересувал. Но „вождът“ сигурно не го е слушал, а се е опитвал да разбере доколко е верен „сигналът“ на Ежов, че по време на Генуезката конференция Рудзутак бил завербуван от чуждото разузнаване; като председател на Централната контролна комисия към ВКП(б) на СССР и като народен комисар на Работническо-селската инспекция (РКИ) на СССР, а в последно време като заместник-председател на Съвета на народните комисари е поддържал връзки с троцкистите… Сталин сигурно веднага си е спомнил, че веднъж, още когато Ленин е жив, Троцки се произнесъл много ласкаво за Рудзутак като дипломат, ерудит, интелектуалец, владеещ няколко езика… и спрял да се съмнява в „сигнала“ на Ежов…

По-късно, вечерта, подписвайки приветствието на съветското правителство до героите полярници — участници в експедицията до Северния полюс, — Сталин вижда измежду другите подписи и подписа на Рудзутак. Замисля се за секунда и зачертава името му. Зачертава го от поредното приветствие, но се оказва безсилен да го зачертае от историята. А на другия ден, 24 май 1937 г., Сталин диктува текста на съобщението до членовете на ЦК за задочно гласуване (чрез допитване). В него се съобщава, че от органите на НКВД е установено неопровержимо, че Тухачевски и Рудзутак са немскофашистки шпиони. По волята на Сталин известният съветски пълководец и големият държавен деец се оказват трагично свързани. С една разлика: на Тухачевски му остава да живее малко повече от две седмици, а на Рудзутак — около година… Тях, както и много хиляди други, изпраща на гилотината самият Сталин.

Диктаторът съзнателно предрешава съдбите на тия хиляди и хиляди хора. На практика поддържа без възражения всички предложения на Ежов, Улрих и Вишински за произнасяне на най-тежки и жестоки присъди. Вече казах, че понякога Сталин просто отсичал: „Съгласен съм.“ Но твърде често благоволява и да остави „автографа“ си върху чудовищния некролог. Тези, които и досега сочат Ежов и Берия за главни виновници, грешат. Сталин е знаел добре какво върши. Следите му са кървави. Запазени са много документи, които свидетелстват за неговата чудовищна безпощадност. Ето два от тях:

„До другаря Сталин

Изпращам списъци на арестуваните, подлежащи на съд от военната колегия по първа категория.

Ежов“

Резолюцията е лаконична:

„За разстрел всичките 138 души.

Й. Ст., В. Молотов“

„До другаря Сталин

Изпращам за утвърждаване 4 списъка на лица, подлежащи на съд: на 313, на 208, на 15 жени на народни врагове, на военнослужещи — 200 души. Моля санкцията Ви всички да бъдат осъдени на разстрел.

20. VIII. 38 г.

Ежов“

Резолюцията както винаги е еднозначна:

„Да.

Й. Ст., В. Молотов. 20. VIII.“[5]

Имало е и чудовищни „рекорди“. На 12 декември 1938 г. Сталин и Молотов са дали съгласието си за разстрелване на 3167 души.[6] Списъците са съставени без посочване на вината и на резултатите от следствието. Имало е фактически и случаи, когато след утвърждаването на списъците оставало само да бъдат произнесени „формално“ присъдите. С такива кървави статистики мога да ви занимавам още, и още, и още… Но може и трябва да погледнем на Сталиновите деяния и от една друга страна. Пред мене е писмото на почти 90-годишната Вера Ивановна Дерючина от Белая Церков. И то е още едно страшно обвинение срещу Сталиновата наказателна машина.

„Когато в страшната нощ през 1937 г. дойдоха за мъжа ми — миньор, изработващ по четири норми, стахановец, — мислех, че е станала грешка. Рекоха ми: не реви, глупачке. След един час мъжът ти ще се върне. А се върна след дванайсет години. Инвалид. И каквото съм претеглила с малките си деца и с престарялата си майка — не може да се опише. Изгониха ни от квартирата, навсякъде вървеше с нас и петното: семейство на народен враг. Добре че все още имаше добри хора, иначе всички щяхме да погинем… Напишете за моята съдба във Вашата книга, нейде в някое ъгълче. ДЕРЮЧИНА Вера Ивановна.“

Ето и още едно писмо от московчанина Степан Иванович Семьонов, прекарал 15 години в Сталиновите лагери. Двамата му братя са разстреляни, а жена му е умряла в затвора. Сега е грохнал старец, без деца и внуци. В писмото му има такива редове: „Най-страшното е, когато никой не те чака, когато никому не си нужен. Аз и братята ми можехме да имаме деца, внуци, семейства. Проклетият Тамерлан всичко съсипа, всичко изпотъпка. Лиши от бъдеще още неродили се граждани. Не им даде да се родят, понеже уби бащите и майките им. Доизживявам живота си в самота и досега не мога да разбера как не видяхме, че това не е «вожд», а чудовище, как допусна това нашият народ?“

Може да ни се стори, че Сталин няма непосредствено участие в съдбата на Дерючина и Семьонов, но именно „може да ни се стори“ така. Създадената от него машина на терор „косеше“ безразборно хиляди и хиляди невинни жертви. И всички те влизат в „личната сметка“ на неоспоримия сътворител на кървавите престъпления.

Ето защо разсъжденията на някои (за това писа още през 1962 г. И. Еренбург; много по-късно и други повтаряха тази мисъл), че „Сталин не е знаел какво върши Ежов“, че „нямал представа за мащабите и размаха на репресиите“, че „това било работа на провокатори, промъкнали се в НКВД“, нямат никакви основания. Сталин всичко е знаел. Сталин е ръководел репресиите. Сталин е определял „стратегията“ на насилието. Сталин е разпределял акцентите в това насилие. Сталин се е опитвал да скрие истинските мащаби на репресиите с ликвидирането на много от изпълнителите на терора. Мисля, че и днес никой не може да събере повече и по-обширни сведения за онова, което е ставало в периода от 1936 до 1939 г., от сведенията, които е имал Сталин, главният виновник за трагедията на народа. Знаели са и знаят доста и тези, които са били оръдия на терора. В процеса на работата си над книгата получих хиляди писма. Техните писма веднага познавах. Често бяха без подпис. Ще приведа извадки само от две:

„Сталин очисти от паплач родината като същински санитар. Но жалкото е, че лошо я очисти, щом и днес има такива, които тъпчат това светло име.

Ю.К.“

„Ще си поиграете на демокрация, ще си поиграете и ще повикате диктатор. Без силна ръка в Русия никога нищо свястно не е могло да бъде направено. От страна с рало Сталин направи държава с атомна бомба. С това всичко е казано.“

Без подпис

Една вечер телефонът вкъщи иззвъня. Непознатият се представи със старчески глас: Иван Николаевич (мисля, че скри истинското си име). И без никакви заобикалки заяви, че „с удоволствие би ме изправил до стената“, „и без това такава ми беше работата през 1937 и 1938 г.“. „Не закачайте Сталин — изфъфли някогашният изпълнител на присъди, — той пак ще се върне при нас под друга форма“ — и постави слушалката.

Съзнанието на такива хора се е вкаменило още през 1937 г. и окуцелия им светоглед на „винтчета“ не са променили нито годините, нито ветровете на преобразованията. Не са останали много от тях, но те знаят много, въпреки че предпочитат да не афишират публично участието си в нечувания терор. Да, създателят на терора е имал на разположение голям брой изпълнители. Най-често това са жертви на своето време, но когато и през 80-те години някой пресипнал глас ви напомни, че „не съжалява за съучастничеството си“, това вече не е поза, а позиция. В съзнанието на тия хора сталинизмът е здраво вкоренен и те надали някога ще се покаят. Боготворили са Сталин тогава, боготворят го и днес. Съзнанието им, изглежда, не може да бъде очистено от сметта на култовщината. Това те са писали:

„Рапорт до другаря Берия Л. П.

Време е на другаря Сталин да му се поднесе тържествено званието «Велик» или «Баща на нацията». И да се утвърди това звание с указ на Върховния съвет. Трябва да се помисли за грандиозен паметник за вечни времена от мед, бронз, бетон. Нужно е да се учреди орден «Сталин».

19.III.44 г.

Шалаев“[7]

Бяха издигнати много паметници. А виж, за званието „Велик“ и за ордена — времето не стигна…

В историята винаги е имало страници, които някои хора биха искали по-бърже да забравят. Но това е невъзможно, пък и те е нужно. Всичко, което е било, е и част от самите, нас. Всичко това са преживели главно поколенията, които вече са се преселили във вечността. Колкото по-дълго живеем, толкова повече намаляват по-възрастните от нас. И с всеки ден се увеличават по-младите. Но споменът ни за невинните жертви на Сталиновото безумие е за нас неизмеримо горчив. Загинали са не като герои, а като мъченици. Сталин не дава възможност на Каширин или на Корк, на Дибенко или на Якир да се сражават на бойното поле с фашизма. Осъзнаването на тази необратимост е увеличавало страданията им.

Всички ние помним Сталин от снимките, от бюстовете и от паметниците, които незабелязано, но някак си бързо изчезнаха от пиедесталите. „Вождът“ беше често изобразяван с вдигната ръка, „сочеща“ пътя на целия народ, с благодушна усмивка, с характерно присвити будни очи. Кой е могъл и да помисли тогава, че зад тази маска се крият патологична жестокост, безсърдечие и коварство, равни на които трудно можем да намерим в нашата история? Почувствали са това в пълна мяра не само милионите репресирани и техните семейства, но и роднините на самия Сталин. В. В. Нефедов, един от усърдните и упорити изследователи на живота на Й. В. Джугашвили-Сталин, след продължителен труд успява да изясни съдбата на роднините на „вожда“. Ето до какви резултати е достигнал:

По линията на Екатерина Семьоновна Сванидзе (първата жена на Сталин) са репресирани:

1. Александър Семьонович Сванидзе, брат на жена му. Член на партията от 1904 г. (партиен псевдоним — Альоша Сванидзе). Народен комисар на финансите в Грузия, до 1937 г. е работел в Народния комисариат на финансите на СССР. Един от най-близките приятели на Сталин. Обвинен в шпионаж и разстрелян.

2. Мария Анисимовна Сванидзе, жена на А. С. Сванидзе. Оперна певица. През 1937 г. арестувана, осъдена на 10 години затвор, умряла в заточение.

3. Иван Александрович Сванидзе, син на А. С. Сванидзе. Арестуван като син на „народен враг“. Връща се от заточение през 1956 г.

4. Мария Семьоновна Сванидзе, сестра на жената на Сталин. В периода 1927–1934 г. лична секретарка на А. С. Енукидзе. Арестувана през 1937 г. Умира в затвора.

5. Юлия Исаковна (Мелнер) Джугашвили, жена на Яков, първия син на Сталин. Арестувана, през 1943 г. освободена.

По линията на Надежда Сергеевна Алилуева (втората жена на Сталин) са репресирани:

1. Анна Сергеевна (Алилуева) Реденс, сестра на жената на Сталин. Арестувана през 1948 г. и осъдена на 10 години за „шпионаж“. Освободена през 1954 г.

2. Станислав Францевич Реденс, мъж на А. С. Алилуева, народен комисар на вътрешните работи в Задкавказието и в Казахстан. Делегат на XV, XVI и XVII конгрес на ВКП(б), член на ЦКК-ЦРК на ВКП(б). През 1938 г. арестуван като „народен враг“, през 1941 г., разстрелян.

3. Ксения Александровна Алилуева, жена на П. С. Алилуев, брат на жената на Сталин. През 1947 г. арестувана. През 1954 г., освободена.

4. Евгения Александровна Алилуева, жена на П. Я. Алилуев, чичото на жената на Сталин. През 1948 г. арестувана и осъдена за „шпионаж“ на 10 години. През 1954 г. освободена.

5. Иван Павлович Алилуев (Алтайски), син на П. Я. Алилуев. Член на партията от 1920 г., редактор на списание „Социалистическое земледелие“. Арестуван през 1938 г. и осъден на 5 години. С помощта на С. Я. Алилуев, тъст на Сталин, освободен през 1940 г.

Запазени са записките на И. П. Алилуев, осъден „за участие в контрареволюционна организация“ и изтърпяващ присъдата в „Сороклагер“. Иван Павлович описва другарите си по нещастие: командира на бригада Холодков, началника на едно от управленията на Московския военен окръг Лапидус, младия наивен момък Пьотър Жилу (попаднал сред „народните врагове“, защото веднъж на конгреса на украинската комсомолска организация седял в президиума до Косарьов). Както по-късно се изяснява, събирайки смелост, за И. П. Алилуев се застъпва престарелият му чичо С. Я. Алилуев. Но не се решил да моли Сталин, а се обърнал към Берия и Кобулов. Може би това е единственият случай, когато Изродът проявява снизхождение, и то защото старият Алилуев е тъст на „вожда“.

В жестокостта си Сталин „не изпада“ в избирателност — за всички еднаква мяра. Свои и чужди, познати и роднини, другари от Централния комитет и съвсем неизвестни, млади и стари, болшевики, неграмотни селяни и академици, мъже и жени — щом на тяхното „дело“ е сложен щемпелът „народен враг“, веднага се превръщат в злосторници. Щом от Ежов или от Берия идва „сигнал“ за „вредителска“ или за друга „контрареволюционна“ дейност, „вождът“, без много да му мисли, дава съгласието си за арестуване. Обикновено Сталин повече не се е интересувал от арестувания. Имало е, изглежда, само едно изключение. Когато му казват, че е осъден на разстрел като „немски шпионин“ А. Сванидзе, братът на първата му жена, Сталин процедил: „Нека моли за прошка.“ Преди разстрела предават на Сванидзе думите на роднината му. Осъденият попитал: „Защо трябва да моля за прошка? Та аз не съм извършил никакво престъпление.“ И с това всичко се свършило. Разстреляли Сванидзе.

Когато Сталин научава за последните думи на своя близък приятел от детинство и шурей, измърморва: „Гледай го ти какъв горделивец; умрял, но прошка не поискал…“

Трябва да се предполага, че Сталин не би се съгласил да арестуват роднините му, ако не е вярвал, че „така трябва“. Аз вече казах: всяко „дело“ е въздействало магически върху него. Щом му докладват „органите“, щом те го информират, щом те сигнализират за някакви „провокации“, за „врагове“ и „вредители“, за „шпиони“, съзнанието му веднага е превръщало тези съобщения в априорно достоверни. Безподобната му подозрителност изключвала доносите и доносниците. Сталин им вярвал. Съдбата на нещастните му роднини е още едно потвърждение за това.

Всички нас рано или късно ще погълне вечността и ние ще потънем в пясъка на времето, ще се изпарим в безкрайността. След две-три поколения за всеки от нас ще могат да си спомнят само най-близките. Ще се присъединим към ония 70–80 милиарда сенки на мярнали се по планетата ни люде. Така се осъществява вечното сливане с природата — дошли от нея, ние пак се връщаме там. Но никой от нас няма право да лишава другите от живот. Сталин е потъпквал тази забрана. Отнетият живот е необратимо престъпление. Отнетият живот на милиони е неизмеримо престъпление, престъпление, прекрачило всякакви граници.

Когато се запознавах с архивите, когато се срещах и разговарях с очевидци и с жертви на сега вече далечни събития, задавах си преди всичко въпроса: как е могло да се случи това? Защо са загинали стотици и стотици хиляди хора? Защо всички, или ако не всички, то почти всички са помагали на Сталин и обкръжението му в извършването на престъпленията?

Изложих вече редица съображения пред вас по този въпрос. Ще прибавя още едно. В историята неведнъж се е случвало логиката на революцията или контрареволюцията да води към терор. И тогава историята, по думите на Фр. Енгелс, тази най-жестока измежду богините, е можела да препуска с триумфалната си колесница през планини от трупове не само по време на война… През втората половина на 30-те години няма никакви видими предпоставки за развихряне на масови репресии. Въпреки многобройните трудности страната е в подем. Мощният революционен тласък на Октомври придава на социалното движение трайно и неотслабващо ускорение. Хората вкусват вече от първите реални плодове на живата притегателна сила на социализма. И в този момент Сталин и създаденият от него наказателно-бюрократичен апарат започват безпрецедентна кампания за насилствено ликвидиране на всички представители на отстранените вече „опозиционни“ групи, на всички, които биха могли под каквато и да е форма да изразят несъгласие с тираничния режим на „господстващата личност“. Народът е хвърлен в страдания без всякаква видима причина. Това става само защото не е създаден сигурен механизъм за социална защита.

Именно в този период се проявяват най-лошите, отрицателните черти на Сталин. Даден е страшен урок за вечни времена: без хармония с нравствените и най-високите политически идеали могат да се превърнат във фалшиви скъпоценности. Иди да убеждаваш историята, че не ни е потръгнало на ръководители. Щом този малшанс ни е споходил, и не само веднъж, значи цялата работа е в несъвършенството на механизма и в недостатъчната демократичност на процедурата за издигане и контрол преди всичко отдолу и за сменяване на ръководните личности. А нали Ленин е бил на мнение, че „масите трябва да имат право сами да си избират отговорните ръководители. Масите трябва да имат право да ги сменят, масите трябва да имат право да знаят и да проверяват всяка, дори и най-малката крачка в дейността им“[8]. В дадения случай именно Сталин натрупва на партията и на народа своето разбиране за социализма и за методите на построяването му, натрапва свой, Сталинов социализъм, който още веднъж ще повторя, се различава кардинално от Лениновия социализъм. Колкото по-високо е равнището на демокрацията, толкова тя по-малко зависи от личните качества на лидера. В края на краищата демокрацията просто няма да приеме неподходящите.

Сталин и апаратът му прибягват до терор без никакво историческо оправдание. Да си припомним думите на Фр. Енгелс, че терорът се изразява в повечето случаи в безполезни жестокости, извършвани от изплашени хора, за да се самоутвърдят.

Според Сталиновяя светоглед голямата цел оправдава широкото прилагане на насилието, а тя била създаването на „по-еднородно“ общество, преди всичко в посока на изравняване на мисленето и стремежите на хората. Но Сталин сбърква в главното: направил си е погрешни изводи за възможностите и надеждите на народа, не е познавал народа. За известно време репресиите принуждават хората да мълчат, да понасят безропотно кървавото безумие. Но вярата на съветския човек в социалната справедливост, в истинската стойност на социалистическите идеали Сталин не можа да убие. В значителна част от населението се затаяват глухо недоволство и несъгласие, скрити дълбоко в душите. Заедно с това хората не могат да намерят достоен изход. Тук му е мястото да кажа, че мнозина започват да анализират вярно обстановката чак след като се оказват зад бодливата тел. Семената на негодуванието, гнева, възмущението и скръбта покълват едва след много години.

Днес обаче по-иначе се възприемат редовете, написани от Троцки в книгата му „Престъпленията на Сталин“ (1937 г.). Изгнаникът, разбира се, гледа на Сталин преди всичко през призмата на личната си омраза и му предрича скорошен провал. Не е могъл да предположи, че престъпленията на Сталин ще бъдат осъдени значително по-късно. Но мисля, че си струва все пак да ви запозная с пророчеството му:

„Утре Сталин може да се превърне в бреме за управляващата прослойка… Сталин е изправен пред края на трагичната си мисия. Колкото повече му се струва, че не се нуждае вече от никого, толкова по-близо е часът, когато никой няма да се нуждае от него. При това Сталин надали ще чуе думи на благодарност за положения труд. Сталин ще слезе от сцената, понесъл тежестта на всички престъпления, които е извършил.“[9]

Читателите имат възможност сами да преценят доколко верен е изводът на Троцки.

Постъпките на Сталин изглеждат понякога ирационални. Трудно е да си обясним например с каквато и да е политическа логика рязкото отслабване на армията в навечерието на страшната война. Реализирането на плановете за икономическо развитие явно се затруднява вследствие на загубите в кадровия потенциал. Кървавите му произволи са просто необясними: санкционира ликвидирането на М. Колцов, когото познава добре, срещал се е с него, а не посяга към Б. Пастернак и неговите независими възгледи. Действията на Сталин се ръководят от безграничната му жажда за власт. Не може да го „засити“ дори кръвта на многобройните му роднини, най-близки приятели, съратници… Утолявайки жаждата си за кръв и не утолил я докрай, Сталин извършва безпримерни престъпления против свободата — свободата да се живее и свободата да се мисли.

Оплаквайки гибелта на стотиците хиляди най-добри синове и дъщери на отечеството, не можем да се помирим с обстоятелството, че Сталин превръща в пасивни съучастници на деянията си милиони хора, които са повярвали, че „така трябва“. Успява да си осигури особен вид поддръжка от мнозинството честни граждани. Огромните мащаби на репресиите стават възможни, защото „вождът“ предизвиква социална инерция на насилието, пораждаща доносничеството, безпринципността, масовата измама и клеветата. Това негово престъпление е особено тежко. Измамата винаги оставя дълбоки следи. В паметта. В психиката на човека. В културата. Още повече че измамата винаги се опитва да се нагизди с одеянието на истината. Измамата няма шансове тогава, когато срещу нея се опълчи истината в съюз със съвестта. Именно съвестта е най-взискателният съдия. Тя застава като някакъв нравствен посредник между личността и обкръжаващия я свят. Благодарение на съвестта ние знаем степента на нравственото ни несъвършенство, на искреността ни по отношение на идолите и идеалите. Невъзможно е да измамим собствената си съвест. Днес знаем, че ако в ония години съвестта често е мълчала, то е защото до нея не е заставала истината.

Годините на Сталиновото единовластие стават епицентър на трагедията на целия съветски народ и поради това, че са изтръгнати насила от живота много комунисти от Лениновата школа, най-добрите специалисти, истински таланти, хора, вдъхващи големи надежди. Замяната им, често прибързана, понякога случайна, много пъти користна, не е била равностойна. Но Сталин е знаел, че хората, издигнати на мястото на репресираните, ще му бъдат по-предани — на него, на „линията“ му, на становищата му. За своето издигане, често неочаквано (а често и незаслужено), ръководителите били задължени само към „вожда“. И той е можел, разбира се, да разчита на предаността и усърдието им.

Две години преди началото на войната съветската страна се чувствала някак обезсилена. Не, изпускали дим комините на заводите и фабриките, тракали по релсите влаковете, студентите ходели на лекции в университетите, хората живеели с надежди, вярвали в по-доброто утре. Но обезсилването идвало не само от препълнените лагери, от липсата на каквато и да било вест за изчезналите незнайно кога и къде близки, познати, приятели, от оределите партийни и войскови редици, а преди всичко от гаврата с великата идея на социализма. Защото Сталин, вършейки злодейства против народа, вършел и престъпления против свободната мисъл.

Не Сталин е спрял безумието. Този безсмислен терор стига до ръба на пропастта, заплашваща функционирането на самата система. До пълната със заплахи граница на най-тежките изпитания. Такъв е бил жребият на съветския народ: да страда и да преодолява, да се бори и да се надява, да се жертва и да побеждава.

Йосиф Джугашвили — ученик в Горийкото духовно училище. 1893 г.

Бланката на Бакинското жандармерийски управление: Сталин — анфас и в профил. 1908 г.

Екатерина (Като̀) Сванидзе — първата съпруга на Сталин.

Село Монастирское. 1915 г. В групата на заточениците са Л. Б. Каменев, Я. м. Свердлов, й. В. Сталин, Г. И. Петровски.

Сталин на фронта. 1918 г.

Председателят на Революционния военен съвет на републиката Л. Д. Троцки в в бронирания влак. 1918 г.

Ленин, Троцки и Каменев на парад. Червеният площад, 1918 г.

Членовете на Революционния военен съвет на Югозападния фронт А. И. Егоров и Й. В. Сталин. 1920 г.

Ленин сред делегатите на VIII конгрес на РКП(б). 1919 г.

Вождовете на революцията: Ленин, Тръцки, Каменев.

Засега заедно… Й. В. Сталин, А. И. Риков, Л. Б. Каменев, Г. Б. Зиновиев. В началото на 20-те години на XX в.

Ленин и Сталин в Нижни Новгород. 1922 г.

Ръкопис на телеграмата за смъртта на В. И. Ленин, разпратена „до всички губернски комитети и национални централни комитети“, подписана от Сталин.

На трибуната на Мавзолея (фрагмент): С. М. Киров, А. И. Риков, Н. И. Бухарин, М. И. Калинин, Й. В. Сталин, В. В. Шмит, М. П. Томски, Е. А. Ярославски, П. П. Постишев и др.

Сталин сред делегатите на XV конгрес на ВКП(б). 1927 г.

Засега съратници… Делегати на XIV партийна конференция М. М. Лашевич, М. В. Фрунзе, А. П. Смирнов, А. И. Риков, К. Е. Ворошилов, Й. В. Сталин, Н. А. Скрипник, А. С. Бубнов, Г. К. Орджоникидзе. 1925 г.

Н. А. Скрипник, В. П. Затонски, А. С. Бубнов, Й. В. Сталин, П. П. Постишев, Е. М. Ярославски на заседание на XV конгрес на ВКП(б). 1927 г.

Москва, летище „Тушино“. В центъра7 Горки, Ворошилов, Сталин. 1929 г.

Погребението на екипажа на стратостата „Осоавиахим II“. Урните носят Ворошилов, Сталин и Молотов. 1934 г.

В. М. Молотов, Й. В. Сталин, М. И. Калинин, К. Е. Ворошилов, Л. М. Каганович сред делегатите на XVI конгрес на партията. 1930 г.

След премиерата в МХАТ на спектакъла „Любов Яровая“. 1928 г.

50-годишнината на Сталин. След поздравленията.

[1] ЦПА ИМЛ, ф.17, оп.1, д.577, л.57. ↑

[2] Архив военной коллегии Верховного суда СССР, ф.75, оп.35, д.315, л.46. ↑

[3] ЦГАСА, ф.33987, оп.3, д.1075, л.57-63. ↑

[4] Достоевский, Ф. М. Собрание сочинений в 10 томах. Т.3. М., 1956, с.595-596. ↑

[5] ЦАМО, ф.32, оп.701323, д.38, л.14-16. ↑

[6] Пак там. ↑

[7] ЦГАОР, ф.9401, оп.1, д.8180, л.593. ↑

[8] Ленин, В. И. Събр.съч. Т.36, с.145. ↑

[9] Trotzki, L. Stalins Verbrechen, S. 366–367. ↑

КНИГА ВТОРА

ГЛАВА ПЪРВА

ПРЕД ПРАГА НА ВОЙНАТА

Най-голямата грешка на човека е да мисли, че никога не греши…

Т. Карлайл[1]

Януари 1939 година. Дълбока зимна нощ. Спи Москва. Само тук-таме в народните комисариати, в Генералния щаб и в огромния „ковчег“ на НКВД на улица „Лубянка“ през завесите на прозорците се процеждат бледи светлинки. Членовете на Политбюро, народните комисари и военното ръководство бодърстват както винаги. Този режим — работа до късно през нощта — се установява постепенно. Сталин и преди се е връщал вкъщи към полунощ, но когато международната обстановка се влошава, започва редовно да остава в кабинета си до 2–3 часа през нощта, а понякога и по-дълго. А колкото до НКВД, там нощта е едва ли не „основното работно време“.

След полунощ Сталин рядко повиква някого. Изключение прави само най-близкото му обкръжение — Молотов, Ворошилов и Берия. Обсъждайки един или друг въпрос, по предложение на Сталин те често прекъсват и отиват да вечерят във вилата му в Кунцево, където продължават да работят, но вече на трапеза. Обикновено Сталин дава възможност на всеки да се изкаже, намесва се понякога с кратки реплики, а накрая обобщава, без да бърза. Често пъти решенията му се отличават съществено от мнението на неговите събеседници, но това никак не ги смущава. Веднага се съгласяват. Възразява от време на време, и то не настойчиво, само Молотов. А Берия по-често от другите успява да налучква мислите на „вожда“ и не скрива задоволството си. Когато са необходими справки, уточняване на някаква подробност или статистически данни, Сталин веднага се обажда по прекия телефон на някой народен комисар или на друго високопоставено длъжностно лице и бързо си изяснява въпроса. Почти няма случай на другия край на жицата да не се окаже търсеният. На пръв поглед, изглежда, че с тия обаждания Сталин проверява усърдието на ръководителите, които на свой ред държат при себе си и през нощта определен брой служители за решаване на внезапно поставената задача. В навечерието на войната нощните бдения са нещо обикновено.

Сега Сталин препрочита отчетния доклад, който ще изнесе пред редовния XVIII конгрес на партията. В началото на януари пленумът на Централния комитет решава конгресът да бъде свикан на 10 март 1939 г. Подготвеният в апарата на Централния комитет първи вариант на доклада вече е невъзможно да бъде разпознат. Сталин преработва напълно десетки страници. Той иска да прокара две главни идеи. Първата: светът е пред прага на нови сътресения. Руши се системата на следвоенните мирни договори. Икономическата криза засилва опасността от въоръжен сблъсък. На хоризонта се задават буреносните облаци на световната война. А още по-точно, замисля се Сталин и написва: „Новата империалистическа война става факт.“

Втората идея, която „вождът“ иска да изложи в популярна форма, е публично да бъдат признати новите успехи на социализма. Той смята, че в резултат от разгрома на „капитулантите и вредителите“ страната е станала още по-силна. Сталин прелиства страниците със статистически изводи, подготвени специално за него, и след продължителен размисъл започва бързо да пише: „Ние изпреварихме главните капиталистически страни по отношение на техниката на производство (?! — б.а.) и темповете на развитие на промишлеността. Това е много добре. Но е малко. Нужно е да ги изпреварим и в икономическо отношение. Можем да направим това и трябва да го направим… Нужно е да строим нови заводи. Нужно е да създадем нови кадри за промишлеността. Но за това е необходимо време, и то доста. Невъзможно е за 2–3 години да изпреварим главните капиталистически страни. За това се изисква малко повече време.“[2]

Сталин отмества уморено доклада настрана, извиква Поскрьобишев и поисква да му донесе списъците на делегатите на предишния конгрес и на избраните тогава членове на Централния комитет. Предишния ден тези списъци липсваха. Сталин отваря тънката папчица и се задълбочава в четене. Може би повече от половината имена са му добре познати. Един го познава още от Народния комисариат по националните въпроси, друг — от колективизацията, трети помни от разговора си с него при назначаването му за секретар на областен комитет. Познава почти всички военни делегати. Сталин мести бавно пръст по списъците и от време на време го спира под едно или друго име. Будната му памет възстановява срещи, разговори, размяна на мисли.

Ето например В. И. Михайлов, ръководител на строежа на Двореца на съветите. Идвал е при него един или два пъти заедно с архитекта академик Б. М. Йофан, изслушваха препоръките му във връзка с проектирането и разгръщането на строителните работи. Помни И. Е. Любимов с това, че обикновено един от първите му рапортуваше за преизпълнението на плана от предприятията на леката промишленост. Погледът на „вожда“ дълго не може да се откъсне от реда, на който е написано „А. С. Енукидзе — секретар на Президиума на Централния изпълнителен комитет на СССР“. Нали бяха приятели, а пък виж го какъв потаен се оказа… А ето я и цялата „компания“ от завеждащи отдели на ЦК на партията — К. Я. Бауман, И. Я. Пятницки, Я. А. Яковлев, А. И. Стецки… Как се променят хората! Яков Аркадиевич Егщейн, когото, кой знае защо, наричаха Яковлев, така добре работеше в годините на колективизацията, а изведнъж „кривна“. Сталин си спомня, че няколко пъти го е канел на обяд, а това е белег на особено благоразположение. Стецки умееше да работи с писатели и артисти, но не успя да спечели доверието му. Излиза, че предчувствието не го е излъгало — враг е бил… Погледът на Сталин се препъва в името на М. Л. Рухимович, народен комисар на отбранителната промишленост. С него се е срещал много пъти: упорит, изпълнителен човек, но се оказа, че се е забъркал в някакви връзки с троцкистите… А ето го и Л. И. Мирзоян, първи секретар на ЦК на КП (б) в Казахстан. Не го познава добре, но си спомни, че след обсъждането на кандидатурата му даде съгласието си да бъде „избран“.

„Вождът“ взема молива и подчертава имената на бившите членове и кандидат-членове на Политбюро — Я. Е. Рудзутак, С. В. Косиор, В. Я. Чубар, Н. П. Постишев. Добре че навреме разгада тия хора — те щяха да бъдат опасни не само за партията, но и за него. В паметта му изплуват писмата им с молба да се изяснят нещата, да се прояви милосърдие, да се вникне в дейността на НКВД, където по тяхно мнение „са свили гнездо банда провокатори“.

Прелиствайки, списъците, Сталин забелязва, че след повечето имена веднага след инициалите Поскрьобишев е написал с молив буквите „в.н.“, а тук-таме е поставил и някаква дата. Колкото до датата, Сталин веднага разбира какво означава тя — кога е изпълнена присъдата или просто кога е умряло лицето. Не може да схване смисъла на буквените знаци, но когато погледът му пада върху името на Я. С. Агранов, се досеща: „в.н.“ значи „враг на народа“. Да, Агранов, неговият стар другар, разстрелян преди една година, също се оказа народен враг… И пред очите на „вожда“ се зареждат имената на тия, които не са вече между живите: К. В. Уханов, Б. А. Семьонов, С. С. Лобов, Б. П. Шеболдаев, И. П. Румянцев, М. М. Хатаевич, Н. Н. Демченко, Д. Е. Сулимов, Ш. З. Елиава, Н. М. Голодед, А. К. Лепа, Г. Н. Камински, Н. М. Попов, И. А. Зеленски, А. С. Булин, Н. Ф. Гикало… Сталин се замисля: „Ами кой тогава е останал?“ Но спомняйки си, че почти триста от делегатите на XVII конгрес са гласували против него, се успокоява: тия са били…

Сред делегатите на конгреса е имало и твърде много скрити врагове. А нали почти всички те са влезли в партията още преди революцията или в годините на гражданската война? Прелиствайки списъците, Сталин навярно си е рекъл: „Явно, не са били готови да живеят при социализма!“ Тия хора навеки са замлъкнали. Те нищо не могат нито да кажат, нито да помислят за поредния конгрес, за нарастващата опасност от война, за това, че не бог, а той, другарят Сталин, е техният върховен съдия.

Сякаш като продължение на нощните си размисли на другия ден Сталин ще каже на Г. М. Маленков, когото все по-често и по-често вика при себе си и на когото възлага най-различни отговорни задачи: „Мисля, че се очистихме доста добре от вражеския баласт. Нужни са пресни сили, нужни са нови хора в партията…“

На партията са нужни нови хора. Още повече че след XVII конгрес числеността й спада на 330 хиляди души. Добре беше провел операцията по отстраняване на многобройните „врагове“! Не ще й дума, че без да се увеличи броят на преданите му комунисти, няма да може да се залови за дръзката и фантастична задача да бъдат изпреварени главните капиталистически страни и в икономическо отношение. Но на партията и е нужно ново, младо, сталинско попълнение… И още през 1939 г. са приети над един милион кандидат-членове на ВКП(б). Или, както открито се пише и говори, партията става все повече „сталинска“.

Връщайки се към доклада, Сталин вписва в текста още едно новоредие: „Някои писачи от чуждата преса дърдорят — ниже буквите четливо и с голям наклон «вождът», — че очистването на съветските организации от шпиони, убийци и вредители като Троцки, Зиновиев, Каменев, Якир, Тухачевски, Розенголц, Бухарин и други изверги е «разклатило» съветския строй, внесло е «разлагане». Тези блудкави бръщолевения заслужават само да им се надсмеем.“

Перото едва догонва мислите му:

„През 1937 г. бяха осъдени на разстрел Тухачевски, Якир, Уборевич и други изверги. След това се произведоха избори за Върховен съвет на СССР. За съветската власт гласуваха 98,6% от всички участници в гласуването. В началото на 1938 г. бяха осъдени на разстрел Розенголц, Риков, Бухарин и други изверги. След това се произведоха избори за върховни съвети на съюзните републики. За съветската власт гласуваха 99,4% от всички участници в гласуването. Пита се, къде тогава са признаците на «разлагане» и защо това «разлагане» не се отрази на резултатите от изборите?“[3]

Нощната логика на Сталин е като него „желязна“. „Вождът“ вярва в своите антиистини.

Сталин никога не е бил разтревожен от мъките на разкаянието. Разкаянието, както впрочем милосърдието и състраданието са му съвсем непознати. Вглеждайки се по време на нощната си работа над доклада в близкото минало, Сталин вероятно е почувствал не само справедлив гняв и тъжен укор. Не може да не е усетил и опасността, която неволно е засилвал толкова, колкото е отслабвал през последните години „първата земя на социализма“.

[1] Томас Карлайл (1795–1881 г.) — английски публицист, историк и философ. — Б.пр. ↑

[2] XVIII съезд Всесоюзной Коммунистической партии (большевиков). Стенографический отчет. М., 1939, с.18. ↑

[3] XVIII съезд Всесоюзной Коммунистической партии (большевиков). Стенографический отчет. М., 1939, с.26. ↑

ПОЛИТИЧЕСКИ МАНЕВРИ

Сталин остава с впечатлението, че извършената кървава чистка в партията и в страната стабилизира обществото. Въпреки многото обективни признаци за отслабване на партията, за отъняване на интелектуалния пласт от партийни, технически и военни кадри, за по-дълбоко проникване на административно-директивните методи в живота на обществото Сталин продължава да смята (и посочва това в доклада си пред XVIII конгрес на партията) за исторически оправдан курса към „ликвидиране на троцкистките и другите двуличници“.

От началото на 1939 г. Сталин насочва главно вниманието си към външнополитическите проблеми. Макар че е прието да се смята, че Втората световна война започва на 1 септември 1939 г. с нахлуването на фашистка Германия в Полша, Сталин е на друго мнение. И това донякъде е оправдано. Япония продължава завоевателните си операции в Китай, Италия напада Абисиния и Албания, извършена е широка германско-италианска интервенция против републиканска Испания. Германия окупира Австрия, а буквално по време на XVIII конгрес на ВКП(б) анексира Чехия и погледнато откъм фактическата страна, Словакия. Светът е подпален от няколко места. И Сталин пита: а с какво да си обясним системните отстъпки на много държави пред агресорите? Сам задава въпроса и сам отговаря: „Главната причина е в отказа на повечето неагресивни страни, преди всичко на Англия и Франция, от политиката на колективна сигурност, от политиката на колективен отпор спрямо агресорите, в преминаването им към позиция на ненамеса, към позиция на «неутралитет».“[1]

Когато по време на заседание на XVIII партиен конгрес Сталин научава, че Германия е заграбила Клайпедската литовска област и че чехословашкият президент Е. Бенеш е подписал берлинския протокол, провъзгласяващ ликвидирането на чехословашката държава, той нарежда да се протестира енергично в Берлин. В нотата на народния комисар на външните работи Литвинов, предадена на германския посланик в СССР Ф. Шуленбург, се осъжда с остри изрази германската акция и се довежда до знанието на ръководителите на райха, че съветското правителство „не може да признае включването на Чехия в Германската империя, а също в една или друга форма и на Словакия“[2].

В обстановката на разгарящия се световен пожар трябва да се намери стратегия, която ще позволи да се реализират социално-икономическите планове и заедно с това ще осигури надеждна защита на страната. По думите на Сталин привържениците на политиката на ненамеса са подхванали „голяма и опасна политическа игра“. И Съветският съюз е принуден да участва в тези политически маневри с твърде неясен финал. В обичайния тесен кръг, където на няколко пъти е поканен и Литвинов, се обсъжда въпросът: по какъв път да се върви при създаващата се обстановка? „Медените месеци“ на народните фронтове в Европа са свършили. Революционната вълна се е разбила в милитаристичните и шовинистичните бариери на буржоазията. Европейският континент е притихнал в предчувствие, че всеки момент ще го залеят танковите армади на Хитлер. Драмата на гражданската война в Испания отива към края си, републиката агонизира. Марксистките партии, много от които са разгромени или са преминали в нелегалност, гледат с надежда към Съветския съюз. Влиянието на Коминтерна значително отслабва. И ще кажа направо: огромен дял от вината за това се пада на Сталин. Фактически той налага на Коминтерна политиката на ВКП(б), упражнява безапелационен диктат върху международния съюз на комунистите и го дискредитира с това. Трагични, тежки и престъпни са репресивните му действия спрямо негови дейци. Страшното „гребло“ на терора „проскубва“ Коминтерна и дъщерните му организации — Комунистическия интернационал на младежта (КИМ), Червения интернационал на профсъюзите (Профинтерн), Комитета за международна работническа помощ. Особено пострадват ръководителите на комунистическите партии в Австрия, Унгария, Германия, Естония, Латвия, Литва, Полша, Румъния, Финландия и Югославия, обявени в своите страни извън закона. Интернационалисти, потърсили убежище в Съветския съюз от преследванията на реакцията в своята родина, попадат между зъбците на наказателната машина. Списъкът на репресираните е дълъг. Ще изброя само няколко имена на загинали в годините на Сталиновото беззаконие: членовете на ръководството на Германската комунистическа партия Г. Ремеке, Х. Еберлайн, Г. Нойман; на Полската комунистическа партия Е. Прухняк, Ю. Ленски, М. Кошутска; генералния секретар на Комунистическата партия на Гърция А. Контас; видния деец на Иранската комунистическа партия А. Султан-Заде; дейците на Югославската комунистическа партия М. Горкич, В. Чопич и М. Филипович; на Финландската комунистическа партия А. Шотман и Г. Ровио. Загиват видният деец на международното комунистическо движение Бела Кун, швейцарецът Ф. Платен — близък приятел на Ленин, унгарецът Л. Гавро (награден с два ордена „Червено знаме“ за проявено мъжество в годините на гражданската война), българинът Роман Аврамов, удостоен с орден „Ленин“, финландецът Е. Гюлинг и много, много други. Особено цинични са действията на Сталин спрямо Полската комунистическа партия. Последният член на Политбюро на Полската комунистическа партия е арестуван през септември 1937 г. Когато на „вожда“ показват проекта, на постановлението на Изпълнителния комитет на Комунистическия интернационал (ИККИ) за разпускане на Полската комунистическа партия заради това, че в нея уж „се разпореждат агенти на полския фашизъм“, Сталин реагира твърде красноречиво: „С разпускането закъсняхме кажи-речи две години. Разпускането й е нужно, но според мене не бива да се публикува в печата.“ Тук му е мястото да кажа, че постановлението не е обсъждано на заседание, а е прието с допитване при участие само на шест от деветнайсетте му членове.

Сталин не само обезкървява централните органи на Коминтерна, но със своите политически действия усилва рязко сектантските тенденции, принизява дейността на апарата му до придатък на създадената от него бюрократична машина. Деформирането на интернационалните принципи, командните и репресивните методи, насаждани от Сталин, рязко намаляват влиянието на Интернационала сред масите, спомагат обективно за укрепването на фашизма.

Сталин продължава да упорства в оценката си за социалдемокрацията, поставя я фактически в един кюп с фашизма. Обяснява спадането на революционната вълна в света преди всичко с „реформизма“ и „предателството“ на социалдемократите. „Вождът“ е последователен в грешките си. Тази е една от тях, но с особено тежки последици и с отдавнашни корени. Да се върнем за малко в 20-те години.

През януари 1924 г., една седмица преди смъртта на Ленин, се свиква пленум на Централния комитет. Между другите въпроси се обсъжда и докладът на Зиновиев „За международното положение“. При обсъждането се изказва и Сталин. Като критикува Радек за допуснатите от него грешки по „германския въпрос“, той формулира дълбоко погрешния тезис, който по-късно натрапва постепенно и на Коминтерна: опора на фашизма е социалдемокрацията, на която ние трябва да обявим „война на живот и смърт“. С изказването си той представя фактически социалдемокрацията като главен враг на работническото и комунистическото движение.[3] През 1924 г. в статията си „Още за международното положение“ той обявява, че фашизмът и социалдемокрацията са „близнаци“. По този въпрос Сталин не маневрира, а дълги години се придържа към едни и същи погрешни възгледи. Още през 1933 г., когато се запознава с ръкописа на Ф. Гекерт, един от видните дейци на Германската комунистическа партия, озаглавен „Какво става в Германия?“, Сталин отбелязва отстрани „Соцфашисти? Да“. Там, където Гекерт пише, че социалдемокрацията кривнала и минала на страната на фашизма, Сталин добавя, че именно поради това „комунистите наричат социалдемократите ето вече три години социалфашисти“[4]. Очевидно е колко дълбоко погрешен и късоглед извод прави Сталин. Вместо към обединяване на силите на работническата класа за борба с фашизма той ориентира комунистическите партии към борба със социалдемокрацията. А това обезсилва съпротивата им против фашизма — действителната главна опасност за работническото и комунистическото движение.

Когато се съветва с обкръжението си по международни въпроси, Сталин се вслушва, кажи-речи, само в думите на Молотов. Според „вожда“ неговите аргументи са някакъв синтез между гъвкавост и твърдост и съответстват на обстановката. Двамата формулират „задачите на партията в областта на външната политика“, които Сталин докладва на XVIII партиен конгрес. Четирите точки на тази програма, оформени писмено от Сталин буквално само няколко часа преди откриването на конгреса, изразяват две тясно свързани идеи:

Първо. Да продължи търсенето на мирни средства за предотвратяване на войната или най-малкото за максималното й отдалечаване. Да се предприемат нови опити за реализиране на съветския план за колективна сигурност в Европа. Да не се допусне създаването на широк общ антисъветки фронт. Да се проявява максимална предпазливост спрямо провокациите на врага.

Второ. Да се вземат всички необходими, дори извънредни мерки за ускоряване на подготовката на страната за отбрана, като се обърне най-голямо внимание на укрепването на бойната мощ на Червената армия и Военноморския флот. (Въпросите за по-нататъшното нарастване на отбранителния потенциал се обсъждат по-късно на XVIII общосъюзна партийна конференция през февруари 1941 г.)

Същевременно на заседанията на Политбюро много от въпросите се разглеждат във връзка с решаването именно на тази двуединна задача. Сталин непрекъснато мисли как да подобри работата на външнополитическото ведомство, как да използва максимално възможностите на дипломацията. Не е доволен от народния комисар — той твърде често е на особено мнение. Веднага след майските празници Берия протяга ръка към Литвинов. Появяват се признаци за скорошен арест — около Литвинов се създава „вакуум“, не го викат на съвещания от висок ранг, сътрудници на НКВД водят нощни „разговори“ с негови помощници и близки. Малко след това е изваден от състава на Централния комитет… По всичко проличава, че трябва да се очаква най-лошото. В Народния комисариат запечатват книжата му. Хора на Берия преглеждат записките на народния комисар в дипломатическите му дневници. В документите намират копие на един от последните му доклади до Сталин: „Изпращам с настоящето запис на днешния ми разговор с английския посланик и превод на английския проект за декларация… Тя предвижда само задължително споразумяване, тоест същото, което ние самите имаме предвид. Впечатлението, че се създава някакъв нов пакт на четирите, с изключение на Италия и Германия, ще има известно политическо значение. Но не съм уверен, че Бек ще се съгласи да подпише дори такава декларация…“[5] Литвинов иска и се надява, че антифашисткият алианс със западните демокрации може да се осъществи… В писмото си от края на март 1939 г. до пълномощния, министър на Съветския съюз във Франция Суриц той съобщава, че „на недвусмисленото предложение за декларация на четирите ние дадохме недвусмислен отговор, че сме съгласни“. Но що се отнася до нас, решихме, подчертава народният комисар, „да не я подписваме без Полша“. Става ясно обаче, че отговорът на Полша „е достатъчно точен, за да разберем отрицателното й отношение“[6]. Литвинов смята, че един възможен съюз на СССР със западните демокрации ще бъде най-сигурната гаранция срещу заплахата от световна война. Заедно с това именно един такъв съюз ще позволи да бъдат защитени и малките държави, които Хитлерова Германия се готви да погълне. След като на 29 март 1939 г. приема посланика на Литва в СССР Балтрушайтис, народният комисар записва в дневника си: посланикът „ми донесе копие от германско-литовското споразумение за Клайпеда и заедно с това ми съобщи подробности от «преговорите». Рибентроп се държал твърде грубо с министъра на външните работи на Литва Ю. Урбшис, когато му връчил проекта за споразумение, и поискал да бъде незабавно подписан. Когато Урбшис възразил, Рибентроп заявил, че Ковно (Каунас — б.а.) ще бъде сравнен със земята, ако споразумението не бъде подписано незабавно, и че германците са напълно готови да направят това. Накрая Рибентроп се съгласил да пусне Урбшис до Ковно, при условие че се върне веднага с подписано споразумение…“[7]

След разговорите си с Литвинов Сталин усеща, че народният комисар на външните работи не вярва на Хитлер и е готов упорито да търси споразумение със западните демокрации. Тази прибързана и предварително избрана позиция се сторила на Сталин подозрителна. В разговор с Берия той се разпорежда Литвинов да бъде подложен на по-внимателно наблюдение. Обаче по каприз пак на диктатора най-лошото не се случва. Но смяната на Литвинов е посрещната в Берлин като „добър сигнал“. Временно изпълняващият длъжността дипломатически представител на СССР в Германия Астахов докладва в Москва: германците смятат, че са се появили шансове за подобряване на германско-съветските отношения. „Предпоставките за това се очертаха по-ясно след смяната на Литвинов…“[8] Сталин спира в последния момент своя цербер и се ограничава само с отстраняването на Литвинов от поста народен комисар на външните работи, като дава този пост на Молотов. Издигайки в този сектор фактически втория човек в държавата, „вождът“ иска да покаже на всички какво голямо значение придава СССР на външнополитическите въпроси, на делото за запазване на мира, Сталин решава, че подписаните в средата на 30-те години договори за взаимна помощ с Франция и Чехословакия „не заработват“. Но всичко това ще стане през май 1939 г.…

Когато през 1938 г. Хитлер се готви да погълне Чехословакия, Сталин на няколко пъти (през март, април, май, юни, август) възлага на Народния комисариат на външните работи да намери форми и начини публично да бъде потвърдена готовността на Съветския съюз да защити Чехословакия. Създава се впечатление, че и президентът Бенеш е склонен да приеме тази помощ. На 20 септември Москва отново изпраща положителен отговор на запитването на Прага за възможността и готовността на СССР да защити Чехословакия от готвещото се нахлуване.[9] Народният комисар на отбраната подписва директива, съгласно която в Киевския особен военен окръг (КОВО) се създава специална групировка войски; в Белоруския особен военен окръг (БОВО) се предвиждат оперативни придвижвания на съединенията за създаване на съответните групировки. Разиграни са специални учения. Укрепените райони и системата на противовъздушната отбрана са приведени в бойна готовност. В края на септември началникът на Генералния щаб Шапошников изпраща телеграма до западните окръзи със следното съдържание: „До специално нареждане червеноармейците и младшите командири, изслужили установените срокове на служба в редовете на Работническо-селската Червена армия (РККА), да не се уволняват от редовете на армията.“[10] В много райони се извършва частична мобилизация. В бойна готовност се поставят повече от седемдесет дивизии. А в същото време се подготвя мюнхенската спогодба… Сталин разбира, че страхът от „комунистическата зараза“ е по-силен от гласа на разума. И не греши.

При създалите се условия чехословашкото правителство се оказва неспособно да постави националните интереси над класовите. Под натиска на Англия и Франция то коленичи пред Хитлер. Франция също предпочита да анулира договора си с Чехословакия. При тези условия — разсъждава Сталин — главното е да не се даде възможност на империалистическите държави да образуват блок, насочен против Съветския съюз. По негово указание Литвинов, а по-късно и Молотов започват активно да проучват възможностите за проваляне на империалистическия сговор против СССР. Сталин е много обезпокоен от съдържанието на „мюнхенската кошница“ — англо-германската декларация за ненападение, подписана през септември 1938 г., както и френско-германската спогодба със същото съдържание, подписана през декември 1938 г. Фактически тези споразумения дават на Хитлер „зелена улица“ на изток. Нещо повече — при определени условия може да станат основа на антисъветски съюз. Сталин разбира, че ако това стане, не би могло да се измисли по-лоша ситуация за страната.

Още преди XVIII конгрес на партията той нарежда на народния комисар на външните работи да се обърне към британското и френското правителство с предложение да се започнат тристранни преговори по изработване на мерки за пресичане на по-нататъшната фашистка агресия. Възнамерявайки да окажат с това натиск върху Хитлер, Англия й Франция се съгласяват да водят преговори. Но намеренията им твърде скоро излизат наяве. Многобройни са източниците, които доказват, че Лондон и Париж искат преди всичко да насочат агресията на Хитлер на изток и без никакво желание изслушват предложението на Съветския съюз за създаване на „преграден вал“. Литвинов пише на съветския политически представител в Лондон Майски: „Засега Хитлер си дава вид, че не разбира англо-френските подмятания за свобода на действията му на изток, но може би ще разбере, ако в добавка към подмятанията Англия и Франция му предложат и нещо друго.“[11]

Ако човек прочете дневниците на Молотов и на заместника му Потьомкин, а те и двамата неколкократно се срещат с английския посланик У. Синдс и с френския посланик П. Наджиар, ще се убеди, че тези дипломати не са изключвали вероятността от военно споразумение със СССР с цел да бъде пресечена една възможна германска агресия, но са избягвали да разглеждат конкретни въпроси. В използваната от Народния комисариат на външните работи отделна сграда на улица „Спиридоновка“ №17 се разиграват политически маневри. Де да са знаели тогава страните, че изпускат шанс с историческа важност! Защото, ако през 1939 г. се беше създала антифашистка коалиция, твърде много неща щяха да тръгнат по друг път. Представителите на западните държави няколко пъти питат: „Означава ли отстраняването на Литвинов от поста народен комисар на външните работи някаква промяна във външната политика на Съветския съюз?“[12] На 11 май 1939 г. по време на разговора на Молотов с временно изпълняващия длъжността посланик на Франция в СССР Ж. Пайяр французинът пита:

„Ще бъде ли съветската политика такава, каквато беше при Литвинов?“

„Да. Във френското и в английското правителство се извършват по-често смени на министри, без това да предизвиква особени усложнения…“

„Може ли да се смята, че статията «По международното положение», публикувана в «Известия», изразява мнението на правителството?“

„Това е мнение на вестник «Известия» — орган на Съветите на депутатите на трудещите се, които са местни органи. «Известия» не може да се смята за официоз…“[13]

Такова е отношението на Молотов към съветите и към „Известия“. А официално новият народен комисар на външните работи не се разграничава от линията на Литвинов. Макар проницателните политици да разбират, че сега Германия има по-големи шансове да попречи на съюзяването на западните демокрации със Съветския съюз. В обстановката на взаимно недоверие това се постига по-лесно. Ясно е каква фатална роля изиграва кризата в доверието, съществуваща между преговарящите страни.

Германия прави всичко възможно само и само да попречи на евентуалното сближаване на СССР с Англия и Франция. Преди началото на тристранните преговори между Съветския съюз, Англия и Франция германският посланик в Москва Шуленбург успява да си издейства среща с Молотов, на която достатъчно остро натрапва главната си идея: „Между СССР и Германия няма политически противоречия. Налице са всички възможности за съгласуване на взаимните интереси.“ Молотов, който още не знае как ще протекат съветско-англо-френските преговори, отговаря предпазливо и мъгляво: „Съветското правителство се отнася положително към стремежа на германското правителство за подобряване на отношенията…“[14] Това става по време, когато английската и френската делегация са пристигнали вече В Москва и Сталин е одобрил инструкцията за съветската делегация на преговорите.

В началото на август 1939 г. „командата“ на Берия подготвя справки за членовете на английската и френската военна мисия, пристигнали в Москва за преговорите. В тях са описани с пълни подробности Дракс, Барнет, Хейууд, Думенк, Вален, Вийом и другите членове на делегациите. В „снимките“ освен другото се казва например, че Дракс е станал неотдавна морски адютант на краля и че е кавалер на царския орден „Свети Станислав“, че през ноември Думенк трябва да стане член на висшия военен съвет и е специалист по моторизирането на армията, но с политика никога не се е занимавал.[15] За Сталин тези данни не са интересни. На него веднага му прави впечатление, че освен неколцината генерали в делегациите са включени доста младши офицери като капитан Совиш, капитан Бофър и други. И разхождайки се из кабинета си, подхвърля на Молотов и Берия:

„Това е несериозно. Тия хора не могат да имат необходимите пълномощия. Лондон и Париж искат, както и по-рано, да играят покер, а ние бихме искали да научим могат ли те да се съгласят на европейски маневри…“

„Но както изглежда, все пак преговори трябва да се водят. Нека да разкрият картите си“ — казва Молотов, вперил поглед в очите на Сталин.

„Е, няма как, щом трябва — трябва“ — отсича сухо Сталин.

На започналите през август 1939 г. военни преговори (съветската делегация е в състав К. Е. Ворошилов, Н. Г. Кузнецов, А. Д. Локтионов, И. В. Смородинов, Б. М. Шапошников) картината бърже се прояснява. Западните страни не желаят да разпрострат гаранциите си върху прибалтийските държави. Нещо повече, съдействат за сближаването им с Германия. И още докато траят англо-френско-съветските преговори, Хитлер натрапва на Латвия и Естония свои договори. Враждебна линия по отношение на СССР започва да води и хортистка Унгария. На практика позицията на полското правителство не се е изменила — тя е същата както по време на разговора на министъра на външните работи на Полша Ю. Бек с Хитлер през януари 1939 г. Тогава Бек заявява, че Полша „не придава никакво значение на така наречените системи за сигурност“, които са претърпели провал. На свой ред министърът на външните работи на Германия Рибентроп на срещата си с Бек подчертава: Берлин се надява, че „Полша ще заеме още по-ясно изразена антируска позиция, тъй като иначе едва ли ще можем да имаме общи интереси“[16]. Става известно, че по време на тайната си визита в Германия румънският крал Карол II е заявил на Хитлер: „Румъния е настроена против Русия, но не може открито да изтъква това поради съседството си с нея. Румъния обаче никога няма да допусне преминаване на руски войски през територията й, макар често да се твърди, че тя уж е обещала на Русия да пропусне войските й. Това не отговаря на действителността.“[17]

Такава е международната обстановка преди началото на преговорите. В дипломатическата чанта на ръководителя на съветската делегация Ворошилов са инструкциите на политическото ръководство, одобрени от Сталин на 4 август. Документът носи името „Съображения за преговорите с Англия и Франция“, където се разглеждат пет варианта, „при които е възможна намеса на нашите сили“. В „Съображенията“ Германия е наречена „главен агресор“. Сътрудниците на народните комисариати на отбраната и външните работи са пресметнали точно колко танка, артилерия, самолети и дивизии трябва да въведат в действие Съветският съюз, Англия и Франция „в зависимост от варианта“, предвидили са „блокада на бреговете на главния агресор“, определили са направленията на „основните удари“, „реда за координиране на военните действия“ и т.н. Съветският съюз е готов да предостави против „главния агресор“ 120 пехотни дивизии. „При нападение на главния агресор против нас — се подчертава в «Съображенията» — ние трябва да искаме от Англия и Франция да предоставят 86 пехотни дивизии, решително да настъпят от 16-ия ден след мобилизацията, най-активно да участват във войната, която ще води Полша, както и да осигурят безпрепятствено преминаване на нашите войски през територията на Вилненския коридор към Галиция, като им предоставят подвижен състав. Вариантът, при който «главният агресор» е нападнал Съветския съюз, предвижда възможността Германия да използва териториите на Финландия, Естония, Литва, а вероятно и на Румъния.“[18]

Но още на първите заседания става ясно, че западните мисии са пристигнали в Москва главно за да излагат общи съображения и да информират Лондон и Париж за „широкомащабните планове“ на Москва, а не със стремеж да бъде изработено конкретно и действено споразумение.

Нареждайки с Молотов и Ворошилов този политически „пасианс“, Сталин все повече се убеждава, че Западът няма искрени намерения да бъде постигнато взаимноприемливо споразумение. И все пак той смята за необходимо да се обърне още веднъж с конкретно предложение към Англия и Франция за сключване на 5- или 10-годишна спогодба със Съветския съюз за взаимна помощ, предвиждаща и военни задължения. Същината на спогодбата се свежда до следното: в случай на агресия против която и да е от договарящите се държави (както и против източноевропейските държави) страните се задължават да й се притекат на помощ. Съветският съюз конкретно посочва за какви страни между Балтийско и Черно море става дума. Лондон и Париж не отговарят. Сталин бърза, иска да им се напомни. Но на преговорите в Москва идват второстепенни лица, неупълномощени да взимат важни решения. Едновременно с това Сталин научава, че партньорите по преговори не прекратяват тайните си опити да постигнат приемливо споразумение с Хитлер. Става ясно, че Англия и Франция просто искат да печелят време за намиране на изгоден за тях вариант, без да се съобразяват с интересите на Съветския съюз. Всъщност западните страни не предлагат ясно изразена концепция за съвместни действия против Германия. В позицията на техните делегации явно прозира намерението главната роля в противодействието срещу евентуална агресия на германските войски да се стовари върху Съветския съюз без определени гаранции за собствен пропорционален принос в борбата с агресора. Сталин разбира, че това означава провал на идеята за колективна сигурност. На „вожда“ не му достига издръжливост. И макар че обикновено е гледал винаги да върви към целта с малки, но сигурни крачки, този път започва да се държи като шахматист, изпаднал в цайтнот. Окончателно слага кръст на тристранните преговори, когато на 20 август сутринта Ворошилов му поднася записка от адмирал Р. Дракс, от когото, както и от френския му колега, било поискано да ускори отговора си на съветските предложения. В записката се казва:

„Драги маршал Ворошилов!

Със съжаление трябва да ви уведомя, че английската и френската делегация и досега не са получили отговор относно политическия въпрос, който помолихте да изпратим до нашите правителства.

Тъй като ще трябва да председателствам следващото заседание, предлагам да се съберем в 10 часа сутринта на 23 август или по-рано, ако дотогава бъде получен отговор.

Искрено Ваш: Дракс,

адмирал, ръководител на Британската делегация“[19]

„Край на играта!“ — промърморва раздразнено Сталин. Казвайки това, едва ли е предполагал, че срещата на делегациите, определена за 23 август, все пак ще се състои. Но в съвсем друг състав.

През 1938 г. Сталин се пренася в ново жилище, също в Кремъл, намиращо се в сградата на бившия Сенат. Във великолепния дворец, построен от знаменития Казаков в периода 1776–1787 г., той заема няколко стаи. До тях се редят помещения за охраната, за гости и за приеми. На един етаж по-горе са кабинетът му и други официални апартаменти. От 1918 до 1922 г. тук е живял и работил Ленин. И самият Сталин едва ли е можел да обясни защо се е преместил от двуетажната сграда с нисички мътни прозорчета, където са живели някога дворцовите слуги, в тая разкошна постройка. Та нали почти никога не е оставал да нощува в Кремъл — винаги е отивал във вилата си в Кунцево. Когато е приближавал сутрин към сградата на бившия Сенат, той навярно е поглеждал към купола и си е казвал, че навремето там е имало великолепна статуя на Георгий Победоносец — древния символ на Москва. Но през 1812 г. Наполеон заповядвал да свалят свети Георги и да го откарат във Франция. Пак тази Франция… Изглежда, че иска да върви в крак с англичаните. А какво му говореше Пиер Лавал още в средата на май 1935 г.: „Само искреното сътрудничество ще направи френско-съветския договор действен.“ Ето ти тебе „искреното сътрудничество“! Изкачвайки се по стръмната стълба към кабинета си, Сталин продължава да мисли: какво още може да се предприеме в условията на фактически бойкот от страна на англичаните и французите, за да не опожарят страната пламъците на войната? Какво наистина? Има един вариант, но ще трябва да се пристъпи — въпреки линията на Коминтерна — към крайно непопулярна спогодба.

Всеки ден в просторния кабинет на Сталин се свикват съвещания, на които присъстват някои от членовете на Политбюро, дипломати, военни. Към края на лятото на 1939 г. съветските ръководители разбират, че пред лицето на фашистка Германия на запад и на милитаристична Япония на изток Съветският съюз няма на кого да разчита. Като че ли се потвърждава изводът на Сталин, направен пред XVIII конгрес на партията: антикомунизмът и нежеланието на Англия и Франция да водят политика на колективна сигурност отвориха пред членовете на „антикоминтерновския пакт“ шлюзовете на агресия. Изглежда, класовият егоцентризъм, враждебното отношение към социализма и користните им сметки не са позволили на Лондон и Париж да преценят трезво очертаващата се реална опасност. Най-късогледите политици направо заявяват: нека Хитлер да предприеме антикомунистически кръстоносен поход на изток. Според тях той е по-малко опасен от Съветския съюз. Всичко това кара Сталин да гледа твърде безрадостно на външнополитическата ситуация през лятото на 1939 г.

Оказва се, че за Съветския съюз има само един избор. И той трябва да бъде направен. Налага се да бъде направен. Сталин разбира това преди другите, макар и да е предвиждал, че в много страни тази крачка ще бъде посрещната крайно отрицателно. Но като прагматик той пренебрегва в момента идеологическите принципи. За повече от десетилетие и половина единовластникът е свикнал вече да взима решения, засягащи съдбата на милиони хора. При цялата си изключителна предпазливост не се бои от отговорност, уверен, че е непогрешим, макар винаги да е прибягвал до изпитания метод: за неуспехите прехвърляй вината върху други. Сталин е свикнал да запазва за себе си последната дума в решенията на партийното и държавното ръководство. Заедно с това, направил вече избора си, той невинаги се грижи за пропагандното му осигуряване, облягайки се в това отношение на своя апарат, по-специално на енергичния Жданов.

И така, когато Сталин се убеждава, че англо-френско-съветските преговори не дават бързи резултати (а и без това не вярва много, че ще доведат до положително решение), връща се към „германския вариант“, предлаган настойчиво от Берлин. Според него друг избор вече няма. Пропусне ли и тази възможност, Съветският съюз може да се сблъска с широк антисъветски фронт, което би довело до най-лошото. Изпаднал в политически цайтнот, Сталин няма никакво време да мисли какво ще кажат за тази негова крачка потомците, какво ще каже историята. На прага се е изправила войната. Трябва на всяка цена да се задържи там колкото е възможно по-дълго.

След като обсъжда с Политбюро пътищата за активизиране на контактите с Берлин и уточнява инструкциите за съветския политически представител в Германия, Сталин нарежда на Двински, заместника на Поскрьобишев да издири цялата налична литература за Хитлер, за фашизма и за социалните му извори. Иска да си изясни по-дълбоко явлението националсоциализъм, за който още на XVII партиен конгрес казва, че „и при най-обстойното му проучване е невъзможно да се открие в него дори атом от социализъм“[20]. Той добре си спомня, че в своето изказване на този последен за него конгрес половината от речта си Бухарин отделя за анализиране на характера на заплахата за Съветския съюз от страна на Германия и Япония. Запечатало се е в паметта му образното резюме на Бухарин, което тогава му се стори кресливо и чиста пропаганда: безочливата си разбойническа политика „Хитлер формулира с желанието си да ни изблъска в Сибир, а японските милитаристи — с желанието си да ни изблъскат от Сибир, така че по всяка вероятност ще се наложи на една от доменните пещи в Магнитка да сместим цялото 160-милионно население на нашия Съюз“[21]. А сега Сталин, макар и да не е свикнал дори мислено да си признава грешките, вече никак не смята това изказване за глупаво. Седем години преди бъдещата страшна схватка с фашизма, а след това и с японския милитаризъм Бухарин, общо взето, очертава вярно контурите на надвисващата заплаха.

Вечерта Сталин сяда да преглежда приготвените му от Двински материали. Дълго прелиства превода на Хитлеровото книжле „Майн кампф“. Подчертава с молив два големи пасажа: „Ние завършваме вечното движение на германците към Южна и Западна Европа и обръщаме поглед към земите на изток. Ние свършваме с колониалната търговска политика и преминаваме към политика на завоюване на нови земи. И когато говорим днес за нова земя в Европа, то ние можем да мислим само за Русия и подвластните й покрайнини. Самата съдба сякаш ни е посочила този път… Организирането на руската държава не е било резултат от държавническата способност на славянството в Русия, а само бляскав пример на държавническо-творческата дейност на германския елемент сред по-долу стоящата раса… Бъдещата цел на нашата външна политика трябва да бъде не западна и не източна ориентация, а източна политика в смисъл на завоюване на необходимата за нашия германски народ територия.“ Когато чете тия редове, свидетелстващи за престъпни планове, Сталин още повече се убеждава, че авантюристът с перчем на челото пред нищо няма да се спре. Въпросът е само един: кога?

Сталин се зачита в книжката на Конрад Хайден „История на германския фашизъм“ и подчертава думите на Хитлер, казани още през 1922 г.: „В десния лагер евреите се стараят така остро да изтъкват съществуващите недостатъци, та колкото може повече да ожесточават човека от народа; те насаждат жажда за пари, цинизъм, жестокосърдечност, отвратителен снобизъм. Все повече евреи се вмъкват в най-добрите семейства, в резултат водещият слой на нацията стана всъщност чужд на своя собствен народ.

Това създаде предпоставка за работа в левия лагер. Тук евреите разгърнаха долната си демагогия… Успяха чрез гениално използване на печата дотам да подчинят масите на своето влияние, че десните почнаха да виждат в грешките на левите грешки на германския работник, а грешките на десните бяха представяни на свой ред само като грешки на така наречените буржоа…“ Поразен от този дотолкова злостен антисемитизъм, Сталин продължава да разлиства книгата, подчертавайки заглавията: „Заговорът на равините“, „Майстор на думите“, „Майсторът неврастеник“, „Дипломация на силните думи“ „Неговата честна дума“, „Тайната на физиономията му“…

Предстои му да се бори с този изрод. Сталин не се съмнява в това! Но той, първото лице в социалистическата държава, символизиращо фактически цялата политическа власт в нея и могъществото й, има насреща си фюрера, олицетворяващ една крайно милитаристична буржоазна държава. Двубой между двама диктатори? Или съюзяването им? Може би Троцки е имал основание да пише, че Сталин прилича на Хитлер? Отхвърляйки тази мисъл, „вождът“ продължава да чете Хайден: „Неспособният да се владее Хитлер просто не знае какво обещава, обещанията му не може да се смятат за обещания на солиден партньор. Той ги нарушава, щом това е в негов интерес, и при това продължава да смята себе си за честен човек.“[22] И този човек предлага на Сталин да сключат пакт за ненападение… Свикнал да оправдава постъпките си с „гласа на Провидението“, Хитлер сигурно мисли, че договорът със Сталин ще бъде спогаждаме с дявола, спрямо когото всичко е позволено.

Разхождайки се из кабинета, Сталин продължава да прелиства книгите, брошурите и статиите, събрани от Двински, преглежда и донесенията на политическия представител в Берлин, както и заключенията на други дипломати и сътрудници на разузнаването. Например разузнавачите съобщават, че към средата на лятото на 1939 г. сухопътните германски сили наброяват 3,7 милиона души и разполагате 3195 танка и с над 26 хиляди оръдия и минохвъргачки. Почти половината от войските са моторизирани. Военновъздушните сили наброяват около 400 хиляди души (над 4 хил. самолета), а военноморският флот — около 160 хиляди (107 бойни кораба от основните класове). Безспорно това е най-силната армия в капиталистическия свят. Хиляди антифашисти в Германия са избити, около един милион германци са хвърлени в затворите и концентрационните лагери. (По Сталиновите мащаби — не са чак толкова много.)

Ако обичаше самокритиката, към която винаги е призовавал, Сталин щеше да има всички основания да се надсмее над думите си за бъдещата война. Прогнозата му, направена по-рано, сега, през 1939 г., му изглежда дори наивна. А тогава, през 1934 г., под гръм от аплодисменти беше казал, че бъдещата война щяла да стане „най-опасна за буржоазията още и поради това, че войната ще се води не само на фронтовете, но и в тила на противника. Буржоазията може да не се съмнява, че многобройните приятели на работническата класа в СССР от Европа и Азия ще се постараят да ударят в тил потисниците си, подхванали престъпна война против отечеството на работническата класа от всички страни. И нека да не обвиняват нас господата от буржоазията, ако на другия ден след такава една война се простят с някои от близките им правителства, царстващи благополучно в днешни дни по божия милост“[23]. Да, така беше прогнозирал тогава „вождът“ и сега грешката му излиза наяве. Но той не обича да се вглежда в очите на миналото, ако то го гледа с упрек.

Когато свършва с шифрованите донесения на разузнавателния апарат, Сталин дълго прелиства, подчертава и отново се връща към прочетеното в книгата на английската писателка Дороти Уудмън „Германия се въоръжава“. Заинтересувала го е по-специално главата „Идеологическата подготовка за война“. Призивите, лозунгите на фашизма са обърнати не толкова към разума и интелекта, колкото към инстинктите и националистичните чувства. Култовите норми, слепият фанатизъм, насаждан от цяла пирамида фюрери, специално въведените ритуали замъгляват политическото съзнание на хората, създават безмозъчни и жестоки изпълнители. Фашистките идеолози изграждат обстановка на психологическа екзалтация и националистическа истерия, използвайки това за своите намерения.

След като прекарва цялата вечер в изучаване на материалите за фашизма и за неговия фюрер, Сталин разбира, че фашистката идеология е безпринципно съчетание на разнородни, несъвместими и противоположни възгледи, има за духовна основа антикомунизма и се опира на превърнатата в романтика история на прадедите, на фалшифицираната философия на историята, култа към грубата сила и възхвалата на арийския „свръхчовек“. „Вождът“ е поразен от крайно откровения социален цинизъм на идеолозите на райха. Според него такива идеи не се пропагандират публично. Да, компромисът с тия хора е много опасен. Но да се скара с Германия сега без споразумение с Англия и Франция той просто не е готов.

И Сталин търси решение. Разговорите с неговите съратници едва ли ще му дадат нещо съществено. Единовластието му толкова се е задълбочило, че почти цялото му обкръжение само се опитва да налучква мнението или желанието на „вожда“ и с най-голяма готовност се съгласява с неговите думи. Няма да бъдем обективни, ако не признаем, че при тази обстановка за изработването на „курса“, на „линията“ Сталин е бил принуден да разчита преди всичко на себе си. Приближените му гледат да казват не онова, което мислят, а което по тяхно мнение той иска. Но вината за това е преди всичко негова, тъй като той е парализирал творческите, принципните колективни дискусии и обсъждания.

Скоро ще удари часът на истината, а Сталин все още умува за трите варианта на решението си: да се споразумее с Англия и Франция, да сключи пакт с Германия или — което е крайно нежелателно — да остане в изолация. Естествено, за предпочитане е първият вариант като най-благоприятен. Де да беше създадена вече антифашистката коалиция, която щеше да има не само огромен материален потенциал, но и да се ползва с голямо морално предимство… Но изпадналият в политически цайтнот Сталин решава, че не може повече нито да чака, нито да рискува. Явно не му достигат издръжливост и търпение. Още повече защото Лондон и Париж като че ли все още чакат нещо друго, не проявяват искрено желание да тръгнат по пътя на сближаване със Съветския съюз. Но все пак грешката на Сталин се състои преди всичко в това, че надценява възможността за създаване на блок между Англия, Франция и фашистка Германия.

През август се очертава своеобразна ситуация. Заседанията на трите военни делегации се нижат едно след друго без никакъв напредък. Едновременно, вече на политическо равнище, трескаво се осъществяват контакти между представителите на Москва и Берлин. Малцина знаят, че в началото на август и в Лондон се водят тайни англо-германски преговори. Германският посланик в Англия Х. Дирксен и упълномощеният от британския премиер Х. Уилсън се опитват да прехвърлят „мостове“ между двете страни. Еволюцията на събитията е бързотечна. И Сталин чете донесението на Астахов от Берлин, носещо дата 12 август: „Конфликтът с Полша назрява с ускоряващ темп, в най-кратко време може да се разразят решителни събития… Печатът се държи изключително коректно към нас… Обратно, по отношение на Англия подигравките прехвърлят всякакви граници на елементарно приличие…“[24]

На другия ден Астахов съобщава: „Изхождайки от нашето съгласие да водим преговори за подобряване на отношенията, германското правителство би искало да се пристъпи към тях възможно по-скоро…“[25]

На 15 август Шуленбург връчва на Молотов меморандум, в който се казва: „От гледна точка на германското правителство между Балтийско и Черно море няма нито един въпрос, който не би могло да бъде разрешен при пълно удовлетворяване на двете страни. Тук се отнасят въпросите за Балтийско море, прибалтийските държави, Полша, Югоизтока и други такива.“[26] Както се вижда, Берлин дори не прикрива цинизма си.

На 17 август Молотов приема Шуленбург, който изтъква, че е необходимо преговорите с Рибентроп да започнат тази седмица. Молотов, от името на Сталин (той подчертава специално това), заявява: „Преди да започнат преговорите за подобряване на политическите взаимоотношения, трябва да завършат преговорите за кредитно-търговска спогодба.“[27]

На 19 август по негова молба Шуленбург отново е приет от Молотов, на когото съобщава: „В Берлин се опасяват от конфликт между Германия и Полша. По-нататъшните събития не зависят от Германия.“ Шуленбург настоява за незабавното идване на Рибентроп с цел да бъде сключен пакт за ненападение. Молотов се съгласява Рибентроп да дойде на 26–27 август. Кредитната спогодба е сключена светкавично. Хитлер бърза и напира… Датите 26 или 27 август не му вършат работа. Точно тия дни има намерение да пусне военната си колесница против Полша. Сталин, въпреки че това не е много типично за него, постепенно, точка по точка, отстъпва пред Берлин. Най-сетне Хитлер не издържа и на 20 август сам изпраща телеграма до Сталин. Ето извадки от тази многозначителна телеграма:

„До господин Сталин

Москва

20 август 1939 г.

1. Искрено приветствам подписването на новата германско-съветска търговска спогодба като първа крачка в подобряването на германско-съветските отношения.

2. Сключването на пакт за ненападение със Съветския съюз за мене означава стабилизиране на германската политика за дълго време.

3. Приемам предадения от Вашия министър на външните работи Молотов проект на пакта за ненападение, но смятам за крайно необходимо да бъдат изяснени по най-бърз начин свързаните с него и други въпроси…

[…]

5. Напрежението между Германия и Полша стана непоносимо. Поведението на Полша спрямо една велика държава е такова, че кризата може да избухне всеки момент.

6. Смятам, че ако двете държави имат намерение да влязат в нови отношения, целесъобразно е да не се губи време. Затова още веднъж Ви предлагам да приемете моя министър на външните работи във вторник, 22 август, или най-късно в сряда, 23 август…

Адолф Хитлер“[28]

Фюрерът взима инициативата в свои ръце. Ултимативният тон на телеграмата е очевиден. Сталин я прочита няколко пъти и подчертава със син молив „кризата може да избухне всеки момент“ и последната фраза на телеграмата: „Бих се радвал да получа незабавен отговор от Вас.“

[1] XVIII съезд Всесоюзной Коммунистической партии (большевиков). Стенографический отчет. М., 1939, с.2. ↑

[2] Документы и материалы кануна второй мировой войны 1937–1939. В 2-х томах. Т. 2. М., 1981, с.47. ↑

[3] ЦПА ИМЛ при ЦК КПСС, ф.17, оп.2, д.109, л. 32–33. ↑

[4] Пак там, ф.558, оп.1, д.4010, л.1. ↑

[5] ЦГАСА, ф.33987, оп.3, д.1225, л.9. ↑

[6] АВП СССР, ф.06, оп.1, п.19, д.206, л.551. ↑

[7] Пак там, в. 1, д.5, л.554. ↑

[8] АВП СССР, ф.082. оп.22, п.93, д.7, л.798. ↑

[9] СССР в борьбе против фашистской агрессии. 1933–1945. М.; 1976, с.66. ↑

[10] ЦАМО СССР, ф.5, оп.176703, д.7, л.431. ↑

[11] СССР в борьбе против фашистской агрессии. 1933–1945. М., 1976, с.66. ↑

[12] ЦГАСА, ф.33987, оп.3, д.1235, л.57-59, 86. ↑

[13] АВП СССР, ф.06, оп.16, п. 27, д.1, л.766. ↑

[14] Пак там, оп.1а, п. 26, д.1, л.1176-1177. ↑

[15] ЦГАСА, ф.33987, оп.3, д.1235, л.66-72. ↑

[16] Документы и материалы кануна второй мировой войни 1937–1939. Т. 2, с.10, 11. ↑

[17] СССР в борьбе против фашистской агрессии. 1933–1945. М., с.78-79. ↑

[18] АВП СССР, ф.06, оп.15, п. 27, д.5, л.22-32. ↑

[19] ЦГАСА, ф.33987, оп.3, д.1235, л.73. ↑

[20] XVII съезд Всесоюзной Коммунистической партии (большевиков). Стенографический отчет. М., 1934, с.11. ↑

[21] Пак там, с.128. ↑

[22] Гейден, К. История германского фашизма. М.-Л., 1935, с.60. ↑

[23] XVII съезд ВКП(б)…, с.12. ↑

[24] АВП СССР, ф.011, оп.4, п.27, д.01, л.1218. ↑

[25] Пак там, д.59, л.178-180. ↑

[26] Пак там, ф.0745, оп.15, п.38, д.8, л. 126–128. ↑

[27] Пак там, оп.19, п.45, д.4, л. 122–125. ↑

[28] Akten zur deutschen auswärtigen Politik 1918–1945. Bd VII. Baden-Baden, 1956, S. 131. ↑

ДРАМАТИЧЕН ПОВРАТ

Дълго разсъждават Сталин и Молотов над посланието, изслушват още веднъж съображенията на Ворошилов за хода на преговорите с англичаните и французите и се мъчат да си изяснят доколко са достоверни съобщенията за контактите на Берлин с Париж и Лондон, криещи поначало заплаха от образуването на широк антисъветски съюз. След окончателното претегляне на всички „за“ и „против“ решението най-сетне е взето. В голямата политическа игра е нужно да се поеме отговорност и да се направи съответната крачка. И тя е направена.

Сталин става, обхожда няколко пъти кабинета си от единия край до другия, поглежда към Молотов, спира се и диктува:

„До райхсканцлера на Германия Л. Хитлер

21 август 1939 г.

Благодаря за писмото. Надявам се, че германско-съветското споразумение ще предизвика поврат към сериозно подобряване на политическите отношения между нашите страни.

Народите на нашите страни имат нужда от мирни отношения помежду си. Съгласието на германското правителство за сключване на пакт за ненападение ще създаде база за ликвидиране на политическото напрежение и за установяване на мир и сътрудничество между нашите страни.

Съветското правителство ми възложи да Ви съобщя, че е съгласно с идването на г-н Рибентроп в Москва на 23 август.

Й. Сталин“[1]

Сталин бърза. Той смята, че не разполага вече с време за изчакване и избор. По-късно почти винаги ще пъди от мислите си спомена за 23 август. Поддаде се в някакъв момент на натиска на фюрера, загуби инициативата и не можа да оцени в пълния им размер всички последици. До голяма степен му повлия състоянието на армията след погрома върху нея през 1937 и 1938 г., а в същото време то бе насърчило безочливостта на Хитлер. Но тогава тъй или иначе всяка от страните смята, че е спечелила играта.

На 23 август 1939 г. Рибентроп пристига със самолет в Москва и още същия ден пактът за ненападение между Съветския съюз и Германия е подписан. Сключен е за срок от 10 години (макар че още на 19 август Шуленбург е предложил 25-годишен срок). При обсъждането на проекта за споразумение Рибентроп настоява в преамбюла да бъде включена тезата „за приятелския характер на съветско-германските отношения“. Когато Молотов долага това на Сталин, той отхвърля предложението на министъра на външните работи на Германия: „Съветското правителство не би могло да заяви честно на съветския народ, че с Германия са установени приятелски отношения, когато цели шест години нацисткото правителство излива чебъри с помия върху съветското правителство.“[2] Уви, не е последователен. Само след месец ще одобри предложената от Рибентроп теза. В същото време са прекратени англо-френско-съветските преговори. Ръководителят на съветската делегация Ворошилов в интервюто си за печата заявява:

„Преговорите с Англия и Франция бяха прекъснати не защото Съветският съюз сключи пакт за ненападение с Германия, а обратното — Съветският съюз сключи пакт за ненападение с Германия в резултат между другото и на обстоятелството, че военните преговори с Франция и Англия стигнаха до безизходица…“[3] На 21 август по същото време, когато Сталин прочита телеграмата на Хитлер (Шуленбург я връчва на Молотов в 15:00 ч. на 21 август), делегациите на тристранните преговори заседават за последен път. Ръководителят на френската мисия генерал Ж. Думенк съобщава на Е. Даладие в Париж:

„Насроченото за днес заседание се състоя сутринта. Във втората половина на деня последва второ заседание. В хода на тези две заседания си разменихме учтиви забележки по повод на срещнатите спънки поради политическия проблем за преминаването (през Полша — б.а.). Ново заседание, дата за което не е определена, ще има само тогава, когато ще бъдем в състояние да отговорим положително…“[4] Обаче и в тази ситуация полското правителство не се съгласява в случай на война съветските войски да преминат през Полша. Впрочем вече нищо не може да се промени, стрелките на часовника, отмерващ хода на световната политика, внезапно отскачат. Сталин печели около две години. Хитлер пристъпва към поетапно реализиране на плановете си. Както съобщава от Лондон Майски, на запад пътуването на Рибентроп до Москва „предизвика… най-голямо вълнение в политическите и правителствените кръгове. Чувствата са раздвоени: удивление, объркване, раздразнение, страх (така е в текста — б.а.). Тази заран настроението е близо до паника…“[5]

След като неочаквано се съгласява да бъде сключен договор с Германия, Сталин продължава и по-нататък. Съгласява се и с подписването на редица допълнителни споразумения, известни като „секретни протоколи“, които придават крайно негативен характер на тази принудителна и може би необходима крачка. Особено цинични изглеждат неговите споразумения с фюрера за съдбата на полските земи, равносилни на сговор с Хитлер за ликвидиране на Полша като независима държава. Създава се впечатлението, че оригиналите на тези протоколи не е виждал никой. Сигурно много години вече минават от ръце в ръце копия от документите, донесени от Рибентроп в Москва. Но няма съмнение, че ако не „протоколи“, то имало е допълнителни договорености (може и устни) относно граничните линии между „държавните интереси“ на СССР и Германия. Мисля, че през септември 1939 г. по „джентълменско“ споразумение двете страни са се ръководили от тези протоколи с приложената към тях карта. В раздела за дипломатическата дейност на Сталин ще се върна още веднъж към този въпрос и ще предложа потвърждаващи версията ми документи.

Не ще и дума, че в днешно време пактът за ненападение ни се вижда твърде мрачен — неизмеримо по-привлекателен от морална гледна точка би ни изглеждал един съюз със западните демокрации. Но Англия и Франция не са били готови за такъв съюз, а Сталин не е проявил търпение и издръжливост. От гледна точка на държавните интереси и реалното разпределение на силите в оня момент Съветският съюз не е имал друг приемлив избор. Въздържането от каквито и да било външнополитически стъпки едва ли би спряло Германия. Вермахтът и страната като цяло са били доведени до такава степен на готовност, че въпросът за обявяване война на Полша се е смятал за предварително решен. Подпомагането на Полша се затруднявало не само от позицията на Варшава, но и от неподготвеността на СССР за война. Отказването от пакта би могло да доведе до създаването на широк антисъветски съюз и по този начин да бъде поставена на карта съдбата на социализма.

През ноември 1987 г. Горбачов оцени тогавашната ситуация: „Въпросът е стоял приблизително така, както по време на Бресткия мир: да бъде или да не бъде независима нашата страна, да има или да няма социализъм на Земята.“[6] Изглежда, в оная обстановка Сталин е съзнавал това. Съветските инициативи за създаване на система за колективна сигурност не намират позитивен отзвук у западните политици. Но съгласявайки се, че пактът е бил необходим, трябва без никакви уговорки да подчертаем, че нищо не може да оправдае Сталин, който в сближаването си с Хитлер отива значително по-далече от допустимото.

Впрочем подобни пактове Англия и Франция сключват с Германия още по-рано — през 1938 г. А през лятото на 1939 г. водят тайни преговори с Хитлер за създаване на единен антисъветски блок.

Днес мнозина се опитват да доказват, че стартът за Втората световна война е бил даден от съветско-германския пакт за ненападение, сключен на 23 август 1939 г. А забравят, че до това време западните държави вече са подхвърлили в ноктите на Хитлер Австрия, Чехословакия и Клайпеда, че Англия и Франция не са направили нищо, за да спасят Испанската република.

Обикновено не споменават и това, че и Полша, поредната жертва на фашистка Германия, също е имала пакт за ненападение с нея. А нападението срещу Полша Хитлер е планирал още на 11 април 1939 г. (планът „Вайс“), дълго преди Молотов и Рибентроп да скрепят с подписите си съветско-германския пакт. Въпросът за окупирането на Полша се е разглеждал на съвещание при Хитлер още по-рано — на 22 януари 1939 г. Претенциите за връщането на Данциг (Гданск) са само предлог за агресия от голям мащаб. Плановете на Хитлер по отношение на Полша не са били тайна за никого. На ръководството на Съветския съюз и преди всичко на Сталин е било известно, че окончателното си решение да нападне Полша Хитлер е взел още в началото на 1939 г. През юни 1939 г. един от съветските разузнавачи се среща с доктор Клайст, завеждащ източния отдел във ведомството на Рибентроп. Клайст му съобщава, че „фюрерът няма да позволи резултатът от англо-френско-руските преговори за сключване на пакт да окажат влияние върху намерението му за радикално решаване на полския въпрос. Германско-полският конфликт ще бъде решен от Берлин както при успешен, така и при неуспешен резултат от преговорите… Военните действия на Германия против Полша са насрочени за края на август — началото на септември…“[7] За ориентировъчните дати на нападението са знаели и Вашингтон, и Лондон, и Париж, но са се надявали, че окупирането на Полша от Германия ще позволи на Хитлер по-бързо да нападне Съветския съюз. Така че анализът на създалата се в края на лятото на 1939 г. обстановка потвърждава: сключването на пакта е било за Съветския съюз до голяма степен принудителна крачка, опит да се отдалечи началото на войната. А над Съветския съюз тегнела заплахата, че тази война щяла да бъде за него война на два фронта. По същото време, една година след събитията край езеро Хасан, японската военщина устройва кървава проверка на силите край река Халхин гол.

Сталин не може да забрави, че когато през септември 1938 г. в Мюнхен се събират представителите на Англия, Франция, Германия и Италия, никой не обелва дума за Съветския съюз. А прагматичната мюнхенска сделка с Хитлер е не само предателство спрямо Чехословакия. Няколко дни след позорния сговор, на 4 октомври, френският посланик в Москва Р. Кулондър откровено преценява същността на споразумението: „След неутрализирането на Чехословакия за Германия е открит пътят на изток.“ В същия ден, 30 септември, когато е подписана Мюнхенската спогодба, Чембърлейн и Хитлер подписват декларация за ненападение и консултации.

Обвиняват генералния секретар в непоследователност и кокетиране с Хитлер, но нали цяла година по-късно от англичаните и французите се решава да сключи пакт с Берлин… А когато веднага след Мюнхен му долагат, че в тесен кръг Рибентроп е заявил: „Английският премиер Невил Чембърлейн подписа днес смъртната присъда на Британската империя и предостави на нас възможността да определим датата за привеждането на тази присъда в изпълнение“, той само се усмихва… За да бъде по-цялостна оценката, ще приведа мнението на полския посланик в Лондон. Е. Рачински пише, че в Англия всичко сравняват с футбола: Чембърлейн е защитил английската врата и е прехвърлил играта в Източна Европа.[8] При тези условия Сталин е принуден да разчита само на себе си. За него става ясно, че жертвайки Чехословакия, Англия и Франция заедно с това изписват дебело една голяма въпросителна на възможностите за съюза им със СССР.

Той вижда, разбира се, че едно споразумение с Лондон и Париж, насочено към възпиране на фашистката агресия, би било неизмеримо по-привлекателно за всички прогресивни сили, отколкото пактът с Хитлер, който го бил оценил в тесен кръг така: „Това е договор със сатаната, когото ние трябва да удушим.“ Но има неща, които не зависят от нас. Не ще и дума, че Сталин е разбирал колко съществени ще бъдат моралните и идеологическите загуби от пакта. Троцки например злорадства в Мексико: „Сталин и Хитлер си подадоха ръка. Маските са свалени. Сталинизмът и фашизмът се сдружават.“ Решението за пакта предизвиква объркване в много комунистически партии — трудно им е да си представят, че е възможно каквото и да е споразумение с фашистите. Не на всички в Съветския съюз е ясна стратегията на политическото ръководство на страната, насочена към печелене на време, недопускане на възможния антисъветски военен съюз и създаване на по-благоприятни условия за подготовка на отпор срещу наближаващата (въпреки всичко!) фашистка агресия. И Сталин, и западните демокрации не се оказват на висотата на една истинска държавническа мъдрост. Класовите предубеждения, погрешният политически анализ, взаимното недоверие, както и опитите за надхитряне довеждат и двете страни до загубване на играта.

Пак ще повторя, за никого не е било тайна, че Германия всеки момент ще нападне Полша. Машината на вермахта от няколко месеца е под пара. Трябва само да се дръпне ръчката. За това пишат дори много от вестниците в Европа и в Америка. На 24 август президентът на Съединените щати Франклин Рузвелт се обръща с възвание към Хитлер и президента на Полша Мостицки, призовавайки ги да седнат на масата за преговори. Един ден по-рано белгийският крал Леополд III се обръща с аналогично послание по радиото. На 26 август френският премиер Едуард Даладие приканва Берлин към благоразумие и преговори с Варшава. Два пъти отправя призив за мир и римският папа. Сталин мълчи. Вече е пленник на голямата игра, в която е заложил на Хитлер въпреки недостига от политическо доверие. Не е имал богат избор, а после и възможност за избор изобщо. На него му остава само да се готви и да чака неизбежното нападение…

Преди да тръгне за вилата си, в два часа през нощта на 1 септември му донасят шифровано донесение от Берлин, в което се съобщава, че вечерта на 31 август полски военнослужещи уж се били вмъкнали в радиостанцията на немското градче Клайвиц, убили неколцина немски служители и започнали да четат на полски текст, който съдържал призив към война. Сталин веднага разбира: Хитлер е скалъпил предлог за нападение. Още повече че само преди седмица му бяха съобщили, че фюрерът е заявил на генералите си: „Ще ви дам пропаганден повод, за да започнете войната, а дали той ще бъде правдоподобен — няма значение. После не питат победителя казал ли е истината, или не.“[9] Сталин нарежда на съветското посолство в Берлин да съобщи как се развиват по-нататък събитията. Оттам отговарят, че берлинското радио предава маршове. Все още няма никакви официални съобщения. Сталин разбира: ударът на немците трябва да се очаква всеки момент.

Рано сутринта Сталин се събужда от телефонното позвъняване на Поскрьобишев: „Войските на вермахта са нахлули в Полша.“ Кой знае защо, „вождът“ веднага си спомня за разговора на Молотов с полския посланик в Съветския съюз В. Гжибовски. Преди няколко дни народният комисар на външните работи му разказа за този разговор. Посланикът заявил, че „Полша не счита за възможно сключването на пакт за взаимопомощ със Съветския съюз предвид на практическата невъзможност за оказване помощ на СССР от страна на Полша…“[10] Тогава Сталин и Молотов смятат, че полското правителство чисто и просто не иска да се обвързва с каквото и да е споразумение със Съветския съюз или с гаранции за сигурността на Полша… Полското правителство, също като Сталин, не е било способно да гледа далече напред. Още една жертва на фашизма… Вече по-късно, през деня, Поскрьобишев слага мълчаливо пред Сталин шифровано донесение. „Вождът“, без да погледне верния изпълнител на волята му, прочита бърже донесението на военния аташе във Варшава Рибалко и на политическия представител Шаронов:

„Експресно!

На първи септември немската бомбардировъчна авиация извърши нападения над Гдиня, Катовице, Краков и Варшава. Нападението над Варшава е било отблъснато. Второ нападение над Варшава в 8:50 е било отблъснато. Трето нападение в 10:00 — резултатите са неизвестни. Данциг е завзет от германските войски. На Вестерплате се водят боеве. Сухопътните части на германската армия са преминали границата в направление на Млава, Криница, Дзялдово и Горна Силезия. Водят се боеве. Подробности за ситуацията на фронта Втори отдел не може да съобщи.

Рибалко, Шаронов“[11]

Няколко дни след като Германия напада Полша, преглеждайки късно през нощта последните донесения, които му дава Поскрьобишев (Кога спи тоя човек? „Стопанинът“ му си тръгва — плешивеещата глава на помощника е наведена над книжата; когато идва, той е винаги на мястото си, винаги готов, винаги всичко знае), Сталин спира поглед върху няколко редчета на шифрованото донесение от Берлин: „Днес, 4 септември, Хитлер е заминал сутринта за Източния фронт. Пресякъл е доскорошната граница с полския коридор и се е установил около Кулм.“

Мисълта му се вкопчва в това име: Кулм, Кулм… И скоро разбира защо: ами да, през 1813 г., през август, генерал Михаил Богданович Барклай де Толи разгромява френския корпус на генерал Д. Вандам край Кулм. Нещо приличащо на удовлетворение озарява съзнанието му. Не овладял дълбините на философията, слабо запознат с политическата икономия, Сталин е обичал и добре е познавал историята. Та нали онова страшно нахлуване на Наполеон в Русия е започнало също през Полша… След някоя и друга седмица войниците в униформа с миши цвят току-виж стигнали и до съветската граница. Възниква нова стратегическа ситуация. На войските от пограничните окръзи вече е дадено нареждане за повишаване на бойната готовност. В съответствие с предварително разработените планове и съветско-германската договореност съветските войски трябва да бъдат готови за навлизане в Източна Полша. Нужно е утре заран още веднъж с Молотов да се върнат към изучаването на създаващата се обстановка.

Въпреки мъжеството и героизма на поляците борбата е извънредно неравна. Хитлер хвърля срещу Полша 62 дивизии, от които 11 танкови и моторизирани, 3 хиляди танка и 2 хиляди самолета. Механизираната лавина плъзва по полските земи. Септемврийската катастрофа на Полша не е случайност. Пред лицето на фашизма за полските ръководители Съветският съюз си остава, както и по-рано, особено опасен враг. Отхвърлила предлаганата преди това помощ, Полша загубва за няколко години държавната си самостоятелност.

От нападението на Германия срещу Полша става ясно, че за Хитлер тази кампания ще трае не повече от 2–3 седмици. Англия и Франция не могат да помогнат.

На 17 септември председателят на Съвета на народните комисари Молотов прави изявление по радиото:

„Никой не знае къде се намира сега полското правителство.[12] Населението на Полша е изоставено от злополучните му ръководители на произвола на съдбата… Съветското правителство смята за свой свещен дълг да подаде ръка за помощ на своите братя украинци и братя белоруси, населяващи Полша… Съветското правителство даде нареждане на Главното командване на Червената армия да заповяда на войските да преминат отвъд границата и да вземат под своя защита живота и имота на населението в Западна Украйна и Западна Белорусия.“[13]

Сталин нарежда още същия час да бъде връчена на полския посланик в Москва нота с подобно съдържание. Ако се вгледаме сега, след десетилетия, в огледалото на историята, ще видим; че от държавническа гледна точка постъпката на СССР е била до голяма степен оправдана — в районите, където са навлезли съветските войски, са живеели предимно украинци и белоруси.

Съединенията на Белоруския и на Киевския особен окръг не срещат съпротива и преминават границата. Запознавайки се с донесенията на Тимошенко, Ватутин, Пуркаев, Гордов, Хрушчов и други, Сталин особено внимателно чете донесенията на Мехлис, който съобщава:

„Украинското население посреща нашата армия като истински освободители… Населението приветства нашите бойци и командири, изнася от къщите си ябълки, сладкиши, вода за пиене и други неща и се мъчи непременно да ги натика в ръцете на нашите червеноармейци. Дори предните части се посрещат от цялото население, което вкупом излиза на улиците. Мнозина плачат от радост…“

Тимошенко и Борисов съобщават, че досегът с германските войски не всякога минава гладко. Край Лвов „нашите танкове бяха посрещнати от немските оръдия с насочени дула. В резултат две бронирани коли бяха подпалени, третата — извадена от строя, загинаха трима души, петима са ранени. Нашите бронирани коли унищожиха две немски оръдия, убити са един офицер и трима войници“[14].

Два дни след като Хитлер напада Полша, политическият представител на СССР в Германия Шкварцев връчва акредитивните си писма на Хитлер. В донесението си до Москва Шкварцев съобщава: „Прочетох речта си, съставена в Москва и одобрена от Вас“. Хитлер отговори: „Германският народ е щастлив, че е сключен съветско-германски договор за ненападение. Този договор ще служи на делото на приятелството между двата народа… В резултат на войната ще бъде ликвидирано положението; съществуващо от 1920 г. съгласно Версайския договор. При тази ревизия Русия и Германия ще възстановят границите, съществуващи преди войната…“[15] Сталин подчертава дебело с червен молив последните редове. Стараейки се да избегне войната, той става участник в „ревизията“.

Тук бих искал да засегна още един твърде остър въпрос, свързан с депортирането на значителен брой поляци на територията на Съветския съюз след поражението на Полша във войната й с Германия. Нашите приятели в Полша трябва да знаят, че ние, съветските хора, преживели тиранията на Сталин, решително осъждаме този противоправен и безчовечен акт. Но ето на какво бих искал да се спра. В западния печат, а понякога и в Полша, се появяват данни за депортираните, които не отговарят на действителността. Ще посоча някои документи, които сигурно за първи път се публикуват. Когато работех с архива на Молотов, попаднах на един документ, подготвен за Берия от заместника на народния комисар на вътрешните работи Чернишов. В документа, предназначен за доклад пред Сталин, се казва:

„През периода от 1939 г. до юни 1941 г. на територията на Съветския съюз са дошли 494 310 бивши (?! — б.а.) полски граждани. През същия период от тази цифра са приспаднати:

Предадени на немците бивши военнопленници (?!) — 42 492 души.[16]

Освободени и отправени в УССР и БССР — 42 000 души.“

Внимателният читател ще открие в текста редица абсурди, като „бивши полски граждани“, и сигурно още веднъж ще се запита какво се крие зад графата „предадени на немците бивши военнопленници“, каква е съдбата им? Щом не сме воювали, откъде са се взели „военнопленниците“?

Ще спомена също и други данни, които хвърлят светлина върху много спорни въпроси. В същия документ се казва, че „към момента на сключването на договора за дружба между правителството на Съюза на СССР и правителството на В. Сикорски (30 юли 1941 г.) в затворите, лагерите и местата на заточение се намират 389 382 души. От тях в съответствие с указа на Президиума на Върховния съвет на СССР от 12 август 1941 г. са амнистирани 389 041 души. През 1942 г. в Иран са евакуирани 119 865 души (с армията на Андерс 76 110 военнослужещи и 43 755 граждани). Сега в СССР са останали 218 000 поляци“[17].

Справката, предназначена за Сталин, е подписана на 2 ноември 1945 г. Според редица документи на практика всички поляци са се върнали в родината си. За да направя тази информация още по-пълна, привеждам следния документ:

„До др. Молотов В. М.

На 20 октомври в лагерите на НКВД е имало 27 010 полски граждани, арестувани и интернирани в периода 1944–1945 г. от територията на Полша с оглед да бъде прочистен тилът на действащата Червена армия.

Съгласно указанията на другаря Сталин 12 289 души подлежат на освобождение и връщане в Полша. Останалите — до края на тази година. Няма да бъдат пуснати известен брой арестувани за шпионаж, участие в диверсии и т.н.

24 ноември 1945 г.

Л. Берия“[18]

В десетките проучени от мене документи за полските граждани, оказали се по волята на Сталин на съветска територия, няма никакви данни за точния брой на загиналите и умрелите. Този въпрос е наша стара обща болка, свързана с грубото нарушаване на международното право и на елементарните норми на човечността от Сталин. Но аз избързвам…

Пред заплахата от по-нататъшна опасна експанзия на Германия на изток през следващите месеци Сталин взима редица други отговорни решения за политическо укрепване на западните погранични райони на страната. В моментите на съдбоносни колебания — да упорства ли в постигането на споразумение със западните демокрации, или да поеме пътя към сближаване с фашисткия дявол — немалка роля изиграват националните и териториалните съображения. Ще напомня, че Сталин е участник в гражданската война. А тогава всички очаквали, че войната с Полша, която официално никога не е била обявявана (започва през април 1920 г. с похода на Ю. Пилсудски към Киев), ще се увенчае с триумф за Червената армия, която на 12 август достига предградията на Варшава. Но нарастването на настъпателната й мощ се забавя, оперативните резерви закъсняват и тя претърпява поражение. Както вече стана дума, и Сталин е имал пръст в това, понеже отказва да подпише заповедта за отделяне на 12-а армия и Първа конна армия от състава на Югозападния фронт. Той не е забравил и как по-късно успя, изглежда, да заличи изобличаващите го следи. Ще направя още едно отклонение.

През януари 1925 г. генералният секретар нарежда да му се предоставят на разположение някои архивни дела на Революционния военен съвет на Южния фронт, съхранявани в Киевския губернски архив.

Ето го първия документ:

„Киев. Губернски архив. Моля подгответе архива за Сталин, подбран от мене за предаване до понеделник — 16 февруари 1925 г. 3 часът сутринта.

Управляващ деловодството на ЦК

Брезановски“[19]

Документите са предадени с акт за срок от 6 месеца на същия този Брезановски. В описа фигурират повече от четиридесет документа — кореспонденция, нареждания, секретни циркулярни писма, записи на разговори по прекия телефон, решения за арести, доклади и т.н. Изненадите тепърва започват. Архивът, предоставен на Сталин… изчезва. Шест месеца по-късно Централният архив и Киевският губернски архив (Гринберг, Адоратски, Йодко и др.) бомбардират с искания Управлението на деловодството при Централния комитет: къде е архивът? Брезановски, който лично е получил архива, си измива ръцете — документ втори:

„До Централния архив

Управлението на деловодството при Секретариата на ЦК съобщава с настоящето, че в Архива на ЦК не са получавани никакви материали.

24.X.25 г.

Управляващ деловодството на ЦК

Брезановски“[20]

Брезановски е прав в едно: документите не са постъпвали в архива на Централния комитет, а са били предадени направо на генералния секретар. Най-вероятно в архива е имало нещо, отнасящо се лично до Сталин. Той е прегледал документите, но къде са се дянали? В папките от онова време не успях да ги намеря. Сталин и занапред неведнъж ще „разчиства“ архивите…

Направих това отстъпление още и поради това, че Сталин и по-късно не скрива: Рижкият мирен договор от 1921 г., съгласно който западните украински и белоруски земи се отстъпват на Полша, е несправедлив. Установената с договора гранична линия е изместена значително по на изток в сравнение с така наречената линия на Кързън и му напомня за събития с почти двайсетгодишна давност, в които той е непосредствено замесен. На преговорите Рибентроп няколко пъти деликатно напомня за отдавнашната рана. Затова днес може да се каже, че неуспехът на преговорите с Англия и Франция се дължи и на още една скрита причина. Поемайки пътя на сближаване с Германия, Сталин е възнамерявал да върне земите, отнети от Съветския съюз в годините на гражданската война.

На базата на Киевския и Белоруския особен военен окръг още в първата десетдневка на септември се създават два фронта в състав 5-а, 6-а, 12-а, 3-а, 11-а, 10-а и 4-а армия. На войските е разрешено да използват оръжие само ако бъдат нападнати. Отбелязани са отделни сблъсъци. Фактически не е имало никаква съпротива. Етническото мнозинство (украинци и белоруси) посреща с искрена радост съветските войски.

За една седмица, до 25 септември, съветските войски се придвижват на 250–300 километра и стигат до реките Западен Буг и Сан, както е било и предвидено в съветско-германските тайни споразумения. Но за това ще разкажа по-подробно в една от следващите глави. През ноември 1939 г. тези земи официално влизат в състава на Украинската и на Белоруската ССР. През юни 1940 г. съветското правителство успява по мирен път да уреди въпроса и за възвръщането на Бесарабия и Северна Буковина. По споразумение с румънското правителство се възстановява границата по реките Прут и Дунав. Образувана е Молдавската ССР.

Предприемайки големи политически маневри, Сталин усеща, че въпреки съветско-германските споразумения Хитлер не се е отказал от плановете си за Прибалтика. Установената там през периода 1917–1919 г. съветска власт скоро е отхвърлена и затова, според Сталин, трябва да бъде повдигнат въпросът за възстановяването й. Буржоазните прибалтийски режими знаят, че населението не обича германците, които дълги години са го потискали. В края на септември — началото на октомври 1939 г. Сталин дава указания на Молотов да предложи на Литва, Латвия и Естония договори за взаимопомощ. След непродължителни колебания, вътрешна борба и консултации с Берлин прибалтийците сключват договори, по силата на които в тези страни влизат части на Червената армия. По молба на техните правителства числеността на съветските войски остава по-малка от числеността на армиите на Латвия, Литва и Естония. Съветските войскови контингенти няма да напускат гарнизоните си, нито да се намесват във вътрешните работи на тези страни. Макар, разбира се, на Сталин да му е ясно, че самото присъствие на Червената армия в Прибалтика не може да не се отрази на политическата атмосфера. Мисля, че всички тези стъпки са били предприети, общо взето, в рамките на международното право.

В Централния държавен архив на Съветската армия се пазят стотици документи за събитията от онези години. Това е тема на специално проучване. Ето извадки от някои документи. По нареждане на Ворошилов на завеждащия Специалния сектор при ЦК на ВКП(б) Поскрьобишев са предадени, за да бъдат докладвани на Сталин, текстовете на споразуменията между представителите на Работническо-селската Червена армия (РККА) и представителите на армиите на прибалтийските държави. Протоколът на спогодбата между РККА и Литовската армия за разполагането на съветските войски (не повече от 25 хиляди души) на латвийска територия са подписали: от съветска страна — командирите на корпуси Болдин и Павлов, командирите на дивизии Алексеев и Морозов, бригадният комисар Андреев, а от военната комисия на латвийската армия — генерал Гартманис, адмирал Спаде, полковниците Еске, Башко, Гросбартс и Карклиниш.[21] Аналогичен съветско-литовски протокол е подписан от командващия армия втори ранг Ковальов (и още четирима военни) и от генерал Ращикис (и още 13 литовски офицери).[22] Съветско-естонският протокол е подписан от командващия армия втори ранг Мерецков (и от още четирима съветски представители) и от генерал-лейтенант Реек (заедно с осем естонски офицери).[23]

В съответствие с протоколите и допълнителните конфиденциални споразумения са съгласувани числеността и местата за настаняване на съветските войски, летищата и пристанищата за базиране, пътищата за придвижване, наемите за дадените под аренда помещения и парцели земя, свързочните линии и т.н. Сталин възлага на председателя на Съвета на народните комисари Молотов, на заместника на народния комисар на външните работи Потьомкин, на заместника на народния комисар на отбраната Локтионов, на заместника на народния комисар на външната търговия Степанов, на заместника на народния комисар на Военноморския флот Левченко, а също така и на редица още длъжностни лица да решат по работен път заедно с представителите на прибалтийските републики всички финансови, дипломатически, военни и организационни въпроси.

Въпреки някои недоразумения — неизбежни в такива случаи — споразумяващите се страни, общо взето, спазват и буквата, и духа на спогодбите. Понякога прибалтийските партньори отиват още по-далече. Така например, когато избухва съветско-финландската война, военният аташе в Рига полковник Василиев докладва в Москва: „На 1 декември генерал Гартманис заяви: ако във връзка с обстоятелствата на военната обстановка ви потрябват площадки за кацане на авиацията, можете да използвате всички наши налични летища, включително и рижкото.“[24] Литовското правителство съобщава в Москва, че е „създаден Комитет за осигуряване на въоръжените сили (на Червената армия — б.а.) с хранителни продукти и фураж“[25]. По време на посещението в Москва в началото на декември 1939 г. на главнокомандващия естонската армия генерал Йохан Лайдонер (който в навечерието на Октомврийската революция е бил подполковник от руския Генерален щаб) се създава впечатление за напредък в приятелските отношения между двете държави и армии.[26]

Но когато през юни 1940 г. фашистите влизат в Париж, Сталин е обзет от предчувствието, че ако сега Хитлер не нахлуе в Англия, той непременно ще обърне погледа си на изток. Опитвайки се трескаво да навакса пропуснатото, усещайки, че е неподготвен, Сталин прави нова крачка. В средата на юни Москва се обръща отначало към литовското правителство, а после и към правителствата на Латвия и Естония с искане да се съгласят с въвеждането на нови войскови контингенти на територията на тези държави. Тонът и аргументацията на дипломатическите ноти са твърди, ултимативни. Насърчен от дотогавашните успешни действия, Сталин го удря направо през просото. Не без задни мисли изпраща в Прибалтика Жданов, Вишински и Деканозов. През октомври 1940 г. Поздняков, който отива в Литва заедно с Деканозов, докладва на Сталин, Молотов, Ворошилов, Каганович, Микоян, Тимошенко и Вишински: „Политическото състояние на литовския корпус продължава да бъде неблагополучно, тъй като… в корпуса не е извършено класово разслояване, тоест враждебният елемент още не е свален от седлото и развива антисъветската си дейност по пътя на сплотяване на бойците върху национална почва…“[27] Не е трудно да си представим как Деканозов, Жданов и Вишински, пък и Поздняков предлагат „свалянето от седлото“… Това са все горчиви страници от престъпния летопис на сталинизма, които ние категорично осъждаме…

Обстановката в Прибалтика се променя. Наред с искрения стремеж на народите и на комунистическите партии на републиките да строят социализъм черното си дело се заемат да осъществяват и блюстителите на „класовата чистота“.

Трябва да се признае, че революционните преобразования в Прибалтика са осъществени от народите в този регион под влиянието на фактора присъствие на съветски войски.

Пред прага на страшните събития и за Съветския съюз, и за прибалтийските народи този акт е положително явление. Но нравствената страна на въпроса, меко казано, не е безупречна — и, нека да бъда откровен, това е „заслуга“ на Сталин. „Вождът“ не е свикнал да гледа на народите като на творци на съдбата си. Той повече залага на хващането за гушата. Но трябва да признаем главното, основното: революцията в Прибалтика не е „внесена“ от Сталин. Тя е извършена по мирен път от трудещите се в тези страни, борили се дълги години с буржоазните режими. В началото на юли 1940 г. Деканозов докладва на Сталин и Молотов: „На 7 юли във Вилно се състояха голям митинг и демонстрация. Присъстваха към 80 хиляди души. Главните лозунги бяха: «Да живее 13-ата съветска република!», «Пролетарии от всички страни, съединявайте се!», «Да живее другарят Сталин!» и т.н. На митинга беше приета резолюция с приветствие до Съветския съюз и Червената армия… На концерта на самодейните колективи при литовската армия присъстваха президентът, редица членове на правителството, представители на генералитета… Изпращането на съветски артисти в Литва би било доста навременно. Молбата ми е да дадете указание в най-скоро време за Литва да заминат Михайлов, Лемешев, Норцов, Шпилер, Давидова, Русланова, Козолупова и балетна група с участието на Лепешинска…“[28] Дори на артистите — „да се даде указание“… Деканозовците — този продукт на сталинизма — са в състояние да осквернят всяко чисто намерение. С горчивина пише за това в книгата си бившият министър в Литовската република Ю. Урбшис, който през 1939 г. се среща със Сталин.

Безспорно е и друго: ако не бяха съветските войски, фашистките войски щяха да навлязат в Прибалтика преди юни 1941 г. В Берлин са съществували планове за „понемчване“ на една част от населението на прибалтийските републики и за ликвидиране на друга част. За това се споменава в меморандума на Розенберг през 1940 г. Не бива да се отрича онова, което е било: преобладаващото мнозинство от населението на Литва, Латвия и Естония се е отнесло положително към еволюцията в политическия статус на тези страни, приети през август 1940 г. в състава на Съюза на съветските социалистически републики въз основа на молбите на техните висши органи на властта. Сталин взима лично участие в преговорите и в изработването на решенията и проектите на документите. И става така, че волеизявата на прибалтийските народи, която не може да се постави под съмнение, е помрачена от типичните Сталинови акции. Цялото му внимание е приковано към заздравяването на военностратегическото положение на Съветския съюз. Използваните методи за постигане на тази цел малко го интересуват.

Вдъхновен от първите успешни стъпки към укрепването на западните граници, „вождът“ обръща очи и на северозапад. Притеснява го близостта на съветско-финландската граница до Ленинград и явното ориентиране на Финландия към Германия. Започват дълги и безплодни преговори, за да бъде принудена финландската страна да отдръпне границата си от Ленинград за сметка на съответна териториална компенсация. Но преговорите с министъра на външните работи на Финландия В. Танер не дават резултат. Финландският фелдмаршал К. Манерхайм, бивш царски генерал, смята, че не трябва да се правят отстъпки на русите. И тук чувството за реалност изменя на иначе твърде предпазливия Сталин. Поддържан от обкръжението си, той решава да постигне целта с политически и дори с военен натиск. В края на ноември започват взаимните обвинения и непровокирани обстрелвания, по-конкретно около съветското село Майнила. Молотов връчва на финландския посланик А. С. Ирне-Коскинен нота, с която поставя искане, приличащо на ултиматум: Финландия „незабавно да оттегли войските си по-далече от границата при Карелския провлак — на 20–25 километра…“ След два дни по поръчение на своето правителство финландският посланик отговаря, че то „е готово да започне преговори по въпроса за двустранното оттегляне на войските на известно разстояние от границата“. Става ясно: Финландия е приела предизвикателството. В Хелзинки също не проявяват гъвкавост. Там е обявена мобилизация. На 28 ноември 1939 г. СССР денонсира договора за ненападение, сключен с Финландия през 1932 г. И тъй, нито Москва, нито Хелзинки са се опитали да използват, меко казано, и друго някое средство за предотвратяване на войната.

Сталин е уверен, че стига само да му отправи ултиматум, а още повече да започне бойни действия, и финландското правителство тутакси ще приеме всички негови условия. А и преценките на Военния съвет на Ленинградския военен окръг са твърде оптимистични. Към това трябва да се прибавят и насърчителните донесения на Берия. Така например на 5 октомври 1939 г. народният комисар на вътрешните работи съобщава на Сталин и Ворошилов разузнавателни данни, получени от Лондон: „Английският посланик във Финландия отново съобщи, че фелдмаршал Манерхайм го е помолил да предаде на английското правителство, че в близко време Финландия очаква съветски искания, аналогични на исканията, предявени към Естония, тоест предоставяне на морски бази и на летища на финландските острови. Според думите му Финландия ще бъде принудена да удовлетвори тези претенции на Съветския съюз.“[29] Сталин е уверен, че финландците бързо ще капитулират. На 30 ноември 1939 г. започват военни действия, които продължават почти четири месеца. Предупрежденията на Шапошников за опасност от повърхностна оценка на финландците никак не са били безпочвени. Между другото Сталин допуска още една голяма политическа грешка: санкционира образуваното в Москва така наречено „правителство на Финландската демократична република“ начело с О. В. Куусинен. На 2 декември Молотов и Куусинен подписват „Договор за взаимопомощ и дружба между Съветския съюз и Финландската демократична република“.[30] Тези решения са взети типично в сталински дух. Безславната война довежда Съветския съюз до международна изолация. На 14 декември Съветският съюз е изключен от Лигата на нациите. В съобщението на ТАСС по този повод бие на очи фразата, продиктувана от Сталин: „Според мнението на съветските кръгове това глупаво решение на Лигата на нациите предизвиква иронична усмивка и то може само да посрами злощастните му автори.“[31]

Но никак не му е до усмивки. Войските на Ленинградския окръг се оплитат в тежки боеве, които придобиват продължителен характер. Накрая, виждайки създаващата се ситуация, на заседание на Главния военен съвет Сталин иска „да се предприемат решителни стъпки“. На Карелския провлак се концентрират две армии под командването на К. А. Мерецков и В. Д. Грендал. За командващ фронта е назначен С. К. Тимошенко, за член на Военния съвет — А. А. Жданов, а за началник-щаб — И. В. Смородинов. В тази, както я наричат финландците „зимна война“, Сталин участва като член на Главния военен съвет. Когато преглеждах многобройните томове архиви от тази безславна кампания, където върху документите стоят подписите на главнокомандващия Ворошилов, на члена на Главния военен съвет Сталин и на началника на Генералния щаб Шапошников, не ме напускаше усещането, че пред лицето на силната финландска съпротива политическото и военното ръководство направо са се объркали. Стигнало се е дотам, че Москва е давала нареждания на войските дори от тактически характер през главата на командването на фронта.[32]

След едномесечна подготовка за пробив на линията „Манерхайм“ на 11 февруари 1940 г. съветските войски започват активни действия. И в края на краищата голямото надмощие в силите си казва думата. В заповедта до войските от Северозападния фронт, подписана на 9 февруари 1940 г. от Тимошенко, Жданов и Смородинов, четем: „Пробивът и овладяването на линия «Манерхайм» ще покрие с неувяхваща слава Червената армия, доблестна защитничка на великата съветска държава… За Великия Сталин!“[33] Но никаква „неувяхваща слава“ не се появява. Линия „Манерхайм“ е пробита с цената на големи загуби. В началото на март 1940 г. съветско-финландският мирен договор е подписан.

Сталин е ядосан. Целият свят е видял слабата подготовка на Червената армия за водене на военни действия. Скоро след края на войната, през март 1940 г., той решава да отстрани Ворошилов от поста народен комисар, но преди това го изслушва на заседание на Главния военен съвет и на пленума на Централния комитет. В архива е запазен докладът на Ворошилов „Уроците от войната с Финландия“. Там личат многобройни бележки и поправки на Сталин, който го преглежда преди обсъждането му. Ето някои извадки от този обширен, дебеличък доклад:

„Длъжен съм да заявя, че отначало нито аз — народният комисар на отбраната, нито Генералният щаб, нито командването на Ленинградския военен окръг си представяхме поне малко от малко всички особености и трудности, свързани с тази война… Добре организираната, въоръжена и обучена в съответствие с местните условия и задачи финландска армия се оказа много маневрена, издръжлива в отбрана и добре дисциплинирана.

Със започването на бойните действия в центъра беше създаден Щаб на Главния военен съвет в състав др. Сталин, др. Ворошилов, началника на Генералния щаб др. Шапошников и народния комисар на Военноморския флот др. Кузнецов (последният участваше в заседанията само при решаването на морски въпроси). Постоянен и активен участник в щаба се оказа председателят на Съвета на народните комисари др. Молотов, макар официално да не беше член. Щабът, по-точно неговият активен член другарят Сталин, фактически ръководеше всички операции и цялата организационно-творческа работа, свързана с фронта.“

По-нататък в много страници народният комисар е принуден да признае недостатъците в разузнавателната дейност на Червената армия, слабото техническо снабдяване, тромавата организация на съединенията, лошата зимна екипировка, лошото хранене на войските и т.н. „Мнозина висши началници не се оказаха на нужната висота. Щабът на Главния военен съвет беше принуден да отстрани много от висшите командири и началник-щабове, тъй като тяхното ръководене на войските не само не донасяше полза, но се очерта и като крайно вредно… Тази своя победа Червената армия извоюва сравнително бързо преди всичко защото от момента на започването на войната до победоносния й край фактическото ръководство на войските пое върху себе си другарят Сталин…“[34]

Продължилата 104 дни война не донася лаври нито на армията, нито на Сталин. Дали Ворошилов е разбрал това, или не, е въпрос, но твърдейки, че „фактически другарят Сталин е ръководел всички операции“, той прехвърля върху диктатора бездарното управление и липсата на готовност за война. И макар целият доклад да е обсипан със станалите вече нещо обичайно хвалебствени тиради по адрес на „вожда“, Сталин сигурно е изпитвал скрито раздразнение.

В заключителното си слово пред Главния военен съвет, където доклад изнася Ворошилов, Сталин казва на пръв поглед верни думи: ние трябва „да развенчаем култа на преклонение пред опита от гражданската война, той подхранва нашата изостаналост. Появиха се у нас нови хора — Алябушев, Чурюлов, Младенцев, Ричагов и други — все майстори, инженери на войната. У нас в командния състав има превес на участниците в гражданската война, които не са в състояние да направят път на младите кадри…“. Да, „култът“ към гражданската война трябва да се „развенчава“. Но „превес на участниците в гражданската война“ вече няма. Пък и някои от „инженерите на войната“, като например Ричагов, по волята на Сталин няма да участват в бъдещата война…

Най-сетне Сталин разбира какво представлява Ворошилов като пълководец. Войната изважда наяве големите недостатъци в организацията, подготовката и управлението на частите и съединенията на Червената армия. Хитлер е учуден и зарадван. Май че стратегическите му планове почиват на верни пресмятания. Постигнатата на такава висока цена победа е равносилна на морално поражение. И Сталин, и Хитлер виждат това. Всеки си прави свои изводи. Но на Сталин му остава по-малко време за осъществяване на замисленото. През последните години го обзема необяснима неувереност. От този момент „вождът“ започва непрекъснато да разпалва у себе си една своя фиксидея: „Ако Хитлер не бъде предизвикан, няма да ни нападне.“ Когато съветските граничари свалят един германски самолет нарушител, навлязъл дълбоко в територията на Съветския съюз, Сталин лично дава указания за извинение. Воюваща Германия фактически се сдобива с невоюващ съюзник. В Берлин бързо усещат това. В големите маневри на Сталин е отредена сега ролята на изчакваща страна. А Хитлер скоро ще завърши подготовката си за поход на изток.

Политическите и теоретичните спорове около предприеманите от Сталин ходове през 1939 г. продължават и сега. Безспорно в постъпките му, както и в избора на пътищата за решаване на възникналите тогава проблеми, има много грешки и вредни последици (на някои от тях ще се спра допълнително). Но не бива да забравяме, че сега ние „съдим“ Сталин, използвайки днешни критерии. В ония далечни вече за нас времена от 30-те години нито Сталин, нито приближените му са имали такова виждане за нещата и света, което днес наричаме „ново политическо мислене“. За да разберем правилно феномена Сталин, ходовете му, замислите и деянията му, често пъти престъпни, наложително е да се опитаме мислено да се пренесем в онова яростно, жестоко, сурово време. И тогава, щем не щем, ще трябва да признаем, че много от ходовете и мерките на Сталин за предотвратяване на войната, за отдалечаването й, за укрепване на западните граници до голяма степен са били принудителни. Ще подчертая още веднъж: в тази си дейност Сталин е допуснал големи грешки и недомислия. С цялата си подозрителност се предоверява на Хитлер и прави редица неоспоримо прибързани крачки, за които по-късно предпочита да не си спомня, с изключение на един-единствен случай. Изказвайки се на 24 юни 1945 г. на приема в Кремъл в чест на войскови командири от Червената армия, Сталин заявява: „Нашето правителство направи доста грешки…“ Аз ще бъда по-точен: грешки са допускани не само в хода на войната, но и в навечерието й. И според мен най-голямата, принципната грешка е сключването на „Германско-съветски договор за дружба и за границата между СССР и Германия“ на 28 септември 1939 г. В съответствие с този договор се уточняват границите между „сферите на интереси“ на двете държави с приложена географска карта. Границата вече се различава от определената със „секретния протокол“ към панта от 23 август 1939 г. Тя преминава, общо взето, по реките Нарев, Буг и Сан.

По време на преговорите на Молотов с Рибентроп в Москва на 27 и 28 септември, в които участва, както и през август 1939 г., непосредствено и Сталин, се стига до взаимно съгласие за „дружба“ между социалистическата държава и фашисткия режим. Това още повече обезкуражава и дезориентира антифашистките сили в целия свят и връзва до известна степен ръцете на Сталин в стремежа му да направи необходимото за укрепване на отбранителната способност на страната. Има някои доказателства, че още преди началото на войната е почувствал и разбрал политическата несъстоятелност на този свой ход. Докато пактът за ненападение е все пак в значителна степен принудителна мярка, договорът за „дружба“ е резултат от погрешен подход на Сталин към собствения му анализ и показва неспособността му да прави верни прогнози. В стремежа си да не се стигне до война или поне да се отдалечи началото й той прекрачва последната идеологично оправдана граница, а това повлича след себе си дълготрайни отрицателни последици.

Въпреки отчаяните си усилия да отсрочи войната Сталин успява да реши тази задача само отчасти. Скоро след подписването на договора за „дружба“ става абсолютно ясно, че войната се е приближила вече съвсем близо до нашите граници. Времето за политически маневри е отминало. Хитлер може всеки момент да нахлуе. Наистина поради редица причини фюрерът, по данни на съветското разузнаване, няколко пъти е отлагал датата за обявяване на война на Съветския съюз. Три пъти през май — 14, 15 и после 20 май. Един път през юни — от 15 на 22 юни. Сталин, който до последния момент не иска да вярва на тия данни, вече съзира не само мъглявите очертания на фашистката заплаха, той вижда ясно и агресивната, готова за скок на изток гигантска Хитлерова военна машина.

[1] АВП СССР, ф.0745, оп.15, т 38, д.8, л.149. ↑

[2] Жилин, П. А. О войне и военной истории. М., 1984, с.145 ↑

[3] Правда, 27 августа 1939. ↑

[4] Documents diplomatiques français 1932–1939, 2е série, t. XVIII, p.243. ↑

[5] АВП СССР, ф.099, оп. 1, п.300, д.2077, л. 233–234. ↑

[6] Горбачов, М. С. Октябрь и перестройка: революция продолжается. М., 1987, с.24. ↑

[7] ЦГАСА, ф.33987, оп.3, д.1237, л.379, 381. ↑

[8] Вж. Сиполс, В. Я. Внешняя политика Советского Союза. М., 1987, с.196. ↑

[9] Вторая мировая война. Краткая история. М., 1984, с.43. ↑

[10] Документы и материалы кануна второй мировой войны 1937–1938. Т. 2, с.85-86. ↑

[11] АВП СССР, ф.059, оп.1, п. 296, д.2046, л.266. ↑

[12] Точно на 17 септември вечерта полското правителство напуска страната, а висшето военно командване — на другия ден сутринта (бел. на рус.ред.). ↑

[13] Правда, 18 сентября 1939. ↑

[14] ЦАМО, ф.5, оп.391, д.175704, л.96. ↑

[15] ЦГАСА, ф.33987, оп.3, д.1237, л. 436–437. ↑

[16] Т.е. родените в западните райони, окупирани от германците (бел. на рус.ред.). ↑

[17] ЦГАОР, ф.9401, оп.2, д.105, т. III, л. 19–22. ↑

[18] ЦГАОР, ф.9401, оп.2, д.105, т. III, л.205. ↑

[19] Пак там, ф.5325, оп.1, д.244, л.2. ↑

[20] ЦГАОР, ф.5325, оп.1, д.244, л.9. ↑

[21] ЦГАСА. ф.4, оп.14, д.2435, л. 9–13. ↑

[22] Пак там, ф.33987, оп.3, д.1258, л. 134–138. ↑

[23] Пак там, ф.25888, оп.13, д.20, л. 6–9. ↑

[24] Пак там, ф.33988, оп.3, д.373, л.130. ↑

[25] Пак там, л.113. ↑

[26] НГАСА, ф.33987, оп.3, д.1236, л. 376-380 ↑

[27] Пак там, д.1366, л.60-62. ↑

[28] ЦГАСА, ф.33987, оп.3, д.1366, л.27-29. ↑

[29] ЦГАСА, ф.33987, оп.3, д.1365, л.99. ↑

[30] Известия, 3 декабря 1939. ↑

[31] Известия, 16 декабря 1939. ↑

[32] ЦАМО, ф.8, оп.1, д.23, л.34. ↑

[33] ЦАМО, ф.15, оп.11600, д.160, л.96. ↑

[34] ЦАМО, ф.132, оп.264211, д.73, л.67-110. ↑

СТАЛИН И АРМИЯТА

В ония предвоенни години армията се ползва с всенародна любов. Отличилите се в боевете на Халхин гол, край езерото Хасан, в Испания или в съветско-финландската война бойци и командири се превръщат в национални герои. Няма недостиг от кандидати за постъпване във военните училища. За армията народът дава мило и драго. Цялата страна познава най-добрите летци, танкисти и моряци. Службата в армията е въпрос на чест. Дисциплината и политическата съзнателност на личния състав не предизвикват никакво безпокойство в политическото и военното ръководство. Хората във военни шинели вярват на Сталин и на партията, макар моралният шок след репресиите да не е още напълно преминал. Интернационална дружба и братство свързват многонационалните колективи. Централните вестници редовно пишат за най-добрите в армията и флота, за постиженията на червеноармейците, командирите и политработниците в бойната и политическата подготовка. Само през август 1940 г. „Правда“ помества няколко уводни статии, посветени на армията и флота: „Свещен дълг на съветския гражданин“, „В бойните редове на Червената армия“, „Младежта — във военните училища!“. С голяма популярност се ползва Дружеството за съдействие на отбраната и на авиационно-химическото строителство в СССР.

За да съответстват съдържанието и характерът на подготовката за военна служба на младежта и на цялото население на изискванията на съвременната война, по инициатива на Сталин през септември 1939 г. е приет нов закон „За всеобща военна повинност“.

Лозунгът „Защитата на отечеството — свещен дълг за всеки гражданин на Съветския съюз“, издигнат от партията, намира горещ отклик сред народа. Той се гордее с армията си, която за кратко време се превръща в съвременна, моторизирана и — както всички бяхме убедени — способна да защити пределите на първата в света социалистическа държава.

Съветско-финландската война обаче, макар да е показвана само в „победна“ светлина, предизвиква недоумение у съветските хора — такава мощна армия, за каквато е представяна в печата Работническо-селската Червена армия, едва за четири месеца, и то трудно, да преодолее съпротивата на армията от една малка страна?

Сталин по-тежко от другите преживява позора от „зимната война“, но както винаги не вижда своята вина. През март 1940 г. предлага на Ворошилов да докладва пред Политбюро оценката на Народния комисариат на отбраната за действията на РККА във войната с Финландия. По всяка вероятност тъкмо тогава у Сталин се появява и остава до края на живота му подигравателно-ироничното му отношение към Ворошилов, когото безжалостно разкритикува в Политбюро. Но това му се вижда малко. След един месец по негово нареждане се свиква Главният военен съвет със същия дневен ред. На заседанието излизат наяве съществени празноти в оперативната, техническата и бойната подготовка на войските, в материалното им осигуряване и във военното строителство. Изказването на Сталин не се отличава с дълбоко познаване на военното дело, но съдържа зле прикрита закана към ония, „които отговарят за отбраната на страната“. По негово предложение се създават редица комисии, които да обобщят уроците от съветско-финландската война и да вземат незабавни мерки за подобряване на военното строителство.

Без да бъде професионален военен, Сталин интуитивно долавя, че Ворошилов не е ръководел достатъчно вещо военното строителство като цяло, не е осигурявал както трябва управлението на щабовете по време на конфликтите край Халхин гол и в хода на съветско-финландската война, не успява да върви в крак със стремителното развитие на оперативното изкуство. Когато след събитията край Халхин гол разговаря с Жуков, преди да го назначи за командващ Киевския особен военен окръг, Сталин неочаквано и раздразнено подхвърля в разговора една фраза за Ворошилов:

„Перчеше се, уверяваше, твърдеше, че на удара ще отговорим с троен удар. Всичко върви добре, всичко е наред, всичко е готово, другарю Сталин, а се оказа…“[1]

През май 1940 г. по решение на Сталин Ворошилов е освободен от длъжността народен комисар на отбраната, макар че едновременно с това е назначен за заместник-председател на Съвета на народните комисари на СССР и председател на Комитета по отбраната при Съвета на народните комисари на СССР. За народен комисар на отбраната е назначен командващият Киевския особен военен окръг С. К. Тимошенко, като заедно с това става маршал на Съветския съюз. Първата голяма крачка на новото ръководство е решението да се създадат механизирани корпуси (постановление на СНК на СССР от 6 юни 1940 г.) в състав две танкови и една моторизирана дивизия. А само преди половин година управленията на танковите корпуси са разформировани… Сталин няма свое твърдо мнение по тези въпроси, доверява се ту на генералите Д. Г. Павлов и Г. И. Кулик, които механично се позовават на опита от войната в Испания, ту на началника на Генералния щаб. Б. М. Шапошников и заместника му И. В. Смородинов, които настояват, че такива формации са важни и необходими.

На практика той отделя по няколко часа на ден за конкретни въпроси на военното строителство — организационни, технически, оперативно-стратегически, кадрови и от областта на възпитанието. Когато разбира, че в армията прекалено много се осланят на опита от гражданската война, за което многократно е упреквал Ворошилов, Сталин назначава в края на 30-те години специална партийно-правителствена комисия начело с Жданов и Вознесенски, която да провери състоянието на армията и флота. Изводът на комисията е безкомпромисен: „Народният комисариат изостава в изработването на въпросите за оперативното използване на войските в съвременната война.“ Отрицателно влияние оказва и големият брой млади и неопитни кадри. В значителна степен това е резултат от масовите репресии, сполетели армията и флота през 1937 и 1938 г. Смъртоносната вихрушка преминава не само през страната, но и през армията и флота й. Репресиите засягат преди всичко висшите командни кадри, политическия състав и централния апарат на Народния комисариат на отбраната. Според данните от май 1937 г. до септември 1938 г., тоест за година и половина, в армията са репресирани 36 761 души, а във флота — над три хиляди.[2] Наистина част от тях са само уволнени от РККА. В резултат от борбата с „народните врагове“ през периода 1937–1940 г. са сменени всички командващи военни окръзи, 90% от началник-щабовете на окръзите и заместник-командващите, 80% от състава на управленията на корпусите и дивизиите, 90% от командирите и началник-щабовете им. Кървавата чистка рязко понижава интелектуалния потенциал в армията и флота. Към началото на 1941 г. само 7,1% от командно-началстващия състав имат висше военно образование, 55,9% — средно, 24,6% — ускорено образование (курсове) и 12,4% от командирите и политическите работници нямат военно образование.[3]

За да се попадне в коша на „враговете“, не е нужно много. Дори съвсем малко. Ето например какво донася на Ворошилов комисарят от държавна сигурност втори ранг Гай за военния аташе в България Сухоруков:

„През 1924 г., след като слушателите от източния факултет завършват академията, Сухоруков, който се учил там, бил извикан при Троцки и водил разговор с него. В чест на Троцки Сухоруков е нарекъл сина си Лев.“[4]

Съдбата на тоя човек е решена. Това е написано още през октомври 1936 г. През следващите две-три години толкова „солидна“ аргументация вече не е нужна.

Вишински и Улрих, на които, изглежда, работата им се услажда, предлагат да бъде опростена процедурата. Обръщайки се към Ворошилов и Ежов, Вишински моли да се дадат пълномощия на „Особеното съвещание при НКВД“ за лишаване от военни звания, което по-рано е ставало само с присъда от съда. А през април 1938 г. Улрих „аргументира“ необходимостта „да се отдели военната колегия от Върховния съд на СССР и тя да се реорганизира във Военен трибунал на СССР“[5]. Над всеки червеноармеец, червенофлотец и командир да висне брадвата на „правосъдието“.

В началото на 1939 г. Сталин иска справка за командния състав на армията и флота. Взира се дълго и мълчаливо в графите на таблицата, подсказваща с мършавите си цифри, че възрастта на армейските и флотските командири е повече от „зелена“: около 85 % от тях са под 35 години. В младостта е силата, но недостига опит. Остра е необходимостта от опитни кадри. Прелиствайки бавно страниците на доклада, Сталин може би си е спомнил, че освен тримата маршали и групата командващи армия първи ранг не без негово съгласие са изчезнали завинаги такива способни и големи военачалници като И. Н. Дубовой, М. К. Левандовски, А. И. Корк, Н. Д. Каширин, А. И. Седякин, И. И. Вацетис, Я. И. Алкснис, П. А. Брянских, С. Е. Грибов, Я. П. Гайлит, Н. В. Куйбишев, С. Н. Богомягков, Е. И. Ковтюх, Н. Н. Петин, С. П. Урицки и други.

Сталин не може да не помни, че само през 1937 г. дава съгласието си за арестуването на десетки военачалници от състава на Военния съвет при Народния комисариат на отбраната. Оказало се, че от всеки десет членове на Военния съвет девет са „шпиони“ и „вредители“. Но това ни най-малко не смущава Сталин. Продължава да живее в свят, в който измисля все нови и нови „врагове“. Патологичната подозрителност на „вожда“ се предава на обкръжението му и се разпространява като вълни по цялата страна.

Именно по негово указание Мехлис „чисти“ кадрите. В окръзите, академиите и флотовете пристигат шифровани нареждания, подобни на това:

„Москва. Политическо управление на РККА. До Кузнецов.

Назначете комисия за проверка и проучване на преподавателските кадри в академия «Ленин». Ако са се укрили участници в толмачовската групировка, да се махнат до един…

5 юли 1938 г.

Мехлис“[6]

И ги махат. Навсякъде. Със стотици. С хиляди. Макар че пред прага на отечеството вече се появява призракът на страшната война.

В началото на 1939 г. вълната от издирвания на „народни врагове“ и „единомишленици“ на Тухачевски, Якир, Уборевич и другите изтребени без вина военачалници започва да стихва. Но все още на 14 юни 1939 г. Улрих докладва:

„До др. Й. В. Сталин

До др. В. М. Молотов

В момента има голям брой дела на участници в деснотроцкистки, буржоазнонационалистически и шпионски организации:

В Московския военен окръг           800 дела

В Севернокавказкия окръг            700 дела

Харковски военен окръг              500 дела

Сибирски военен окръг               400 дела.

Предлагам с оглед на секретността на съдебните заседания да не се допускат защитници. Моля за указания.

Армейски военен юрист В. Улрих“[7]

Върху докладната записка няма резолюция на Сталин. Но въз основа на други данни се знае, че в обстановката на огромен недостиг от военни кадри и пред лицето на усилващата се военна опасност той нарежда тези дела да бъдат проверени още веднъж по отношение на „откриване на грешки и оклеветявания“. Указанието му прозвучава като команда. От този момент „разреждането“ на армейските и флотските кадри започва да намалява. Ала и без това положението в редица окръзи е катастрофално. За илюстрация ще приведа един документ от март 1938 г.:

„Постановление на Военния съвет на Киевския военен окръг относно състоянието на кадрите на командния, началстващия и политическия състав на окръга

1. В резултат на проведената пространна работа по очистването на редовете на РККА от враждебни елементи и на издигането от низините на беззаветно предани на делото на партията на Ленин-Сталин командири, политработници и началници кадрите от командния, началстващия и политическия състав са здраво сплотени около нашата партия и вожда на народите др. Сталин и осигуряват политическата твърдост и успеха на работата по повдигане бойната мощ на частите от РККА…

[…]

3. Народните врагове успяха да извършат доста пакости в областта на разпределението на кадрите. Като главна задача военният съвет поставя изкореняването докрай на остатъците от враждебните елементи, като се проучва всеки командир, началник и политически работник при повишаването му и се издигат смело проверени, предани и развиващи се кадри…

Командващ войските на Киевския военен окръг

Командващ армия втори ранг Тимошенко

Член на Военния съвет командир на корпус Смирнов

Член на Военния съвет секретар на ЦК на КП(б)У Хрушчов“

По-надолу Тимошенко, Смирнов и Хрушчов съобщават, че „в крайна сметка безпощадното изкореняване на троцкистко-бухаринските и буржоазнонационалистическите елементи“ довежда до извършеното на 25 март 1938 г. обновяване на ръководния състав на окръга, както следва:

по щат

обновени[8]

командири на корпуси

9

9

командири на дивизии

35

24

командири на бригади

9

5

командири на полкове

135

87

командири на укрепени райони

4

4

началници на щабове и корпуси

9

6

началници на щабове на дивизии

25

18

началници на щабове на укрепени райони

4

3

началници на щабове на полкове

135

78

началници на отдели в щаба на окръга

24

19

Най-слабото място във военното строителство са кадрите. А Сталин избива най-добрите и продължава да повтаря лозунга си „Кадрите решават всичко“. Огромният недостиг от военни специалисти, появил се през 1937 г. и 1938 г., ще бъде ликвидиран за не по-малко от 5, ако не и 7 години. Но както скоро става ясно, историята не ни отрежда чак толкова време. Налага се кадровите „дупки“ да се замрежват с краткотрайни курсове. Лятото на 1941 г. заварва 75% от командирите и 70% от политработниците на длъжности, заемани от тях по-малко от една година… Това значи, че гръбнакът на армията — офицерският корпус — не притежава необходимия опит за командване на подразделенията, частите и съединенията.

Изглежда, и Сталин започва да осъзнава това. Няма да научим дали се е измъчвал от угризения на съвестта и разкаяние за стореното, но едно е ясно: година, година и половина преди началото на войната той трескаво се опитва да направи нещо за ликвидирането или поне за намаляването на глада за кадри.

Известно е, че нарежда да се изготвят бързо предложения за увеличаване броя на слушателите във военните академии и за създаване на нови училища. Още през идната 1940 г. са образувани 42 нови военни училища, почти се удвоява броят на факултетите в академиите, организирани са многобройни курсове за подготовка на младши лейтенанти. Сталин бърза… Но му остава съвсем малко време. Загубите във висшия команден състав са прекалено големи, за да бъдат бързо компенсирани. Командир на взвод може да бъде подготвен за шест месеца. Но командващ военен окръг или армия? Израстването на командир от такъв мащаб продължава много години.

При това Сталин вижда, че острият недостиг от командни кадри се съчетава с ниското им професионално равнище, със значителното изоставане на бойната подготовка от изискванията, които предявява съвременната война. Тези мотиви прозвучават твърде забележимо в речта му пред слушателите, завършващи военните академии, произнесена в Кремъл на 5 май 1941 г.[9] Тогава никой не е предполагал, че само месец и половина дели тази реч от началото на войната и тя вече почти нищо не може да промени…

В изказването си Сталин е рядко откровен и казва много от онова, което се е смятало за държавна тайна. Така например в желанието си да укрепи у младите командири вярата им в мощта на РККА той говори за техническото преустройство на армията и за рязкото увеличаване на числеността й. В началото на 1941 г. нашата армия, заявява той, наброява 300 дивизии (но не казва, че над една четвърт от тях са още в стадий на сформиране, а почти още толкова току-що са сформирани), от които една трета — моторизирани.

Както и по-рано, Сталин поставя ударението върху настъпателните действия: „Червената армия е съвременна армия, а съвременната армия е настъпателна армия.“ Тук отново изпъква една негова сериозна заблуда от принципен характер: подценява стратегическата отбрана и отбранителните операции. Макар че военнополитическото ръководство на страната винаги е подчертавало отбранителния характер на военната доктрина на Съветския съюз, за реализирането й се провъзгласява настъпателната стратегия. Уставите, заповедите, директивите, изказванията на народния комисар, а сега и на самия Сталин развиват в различни гами една и съща главна мисъл: „Войната ще се води на противниковата територия и победата трябва да бъде постигната с малко кръв.“ В подкрепа на тази концепция преди войната излиза книгата на Н. Шпанов „Първият удар“, изразяваща съвсем точно настроенията на значителна част от населението и военнослужещите — настроения, насаждани по всякакъв начин. Книгата пророкува, че след съкрушителния удар на Червената армия още на втория ден във фашистка Германия ще избухне въстание против нацисткия режим.

Защо Германия побеждава противниците си? Непобедима ли е? И в речта си Сталин откровено отговаря защо вермахтът е преминал победоносно по Европа: „Германците успяха да отнемат от Франция и Англия съюзниците им.“ В оная обстановка такъв съюзник сме могли да бъдем само ние. „Германската армия не е непобедима. Сега тя марширува под завоевателни лозунги, засилват се самоувереността и главозамайването. А това довежда до най-лошото“ — резюмира Сталин. Тук му е мястото да отбележа, че както може да се очаква при господство на догматичното мислене, тази погрешна мисъл за „главозамайването“ на германците веднага се подема и раздухва. В оперативна сводка на Генералния щаб на РККА е направен извод, че през 1940 г. Германия е победила „в резултат на създалата се извънредно изгодна за нея обстановка“ и не без „намесата на благоприятни случайности“[10]. В проекта на директивата „Относно задачите на политическата пропаганда в Червената армия“ се твърди, че „германската армия е загубила усета си към по-нататъшно подобряване на военната техника. Значителна част от германската армия е уморена от войната…“[11].

В това изказване наред с погрешните Сталин излага и някои свои верни мисли, но за реализирането им, още веднъж ще повторя, остава съвсем малко време. Осъжда остро работата на академиите, които изостават от изискванията на момента и готвят кадри за „вчерашната война“. Опитът от Хасан и Халхин гол няма голямо значение, продължава Сталин, тъй като имахме работа с една несъвременна армия. Трябва да се изучава опитът от войната на запад, опитът от съветско-финландската война…

Малко преди завършването на последния випуск слушатели в академиите по инициатива на Сталин се свиква на съвещание Главният военен съвет. Доклади изнасят Жуков, Мерецков, Тюленев, Павлов, Щерн, Ричагов и Смирнов. В основата на техния анализ на теорията и практиката на военното изкуство са заложени изводите от действията на германските войски, уроците от войната в Испания, боевете при Хасан и Халхин гол, съветско-финландската война. Сталин слуша с интерес докладчиците, без да ги прекъсва, както обикновено, със свои реплики. В докладите и в хода на обсъждането им специално внимание се обръща на въпросите за повишаване на бойната готовност, воденето на настъпателни операции, концентрирането на сили и средства за постигане на стратегически успех. На това съвещание проблемът за началния период на войната като отделен проблем фактически специално не се разглежда. Ето защо твърде интересно е изказването на началник-щаба на Прибалтийския особен военен окръг генерал-лейтенант Кленов. Той отбелязва, че особено сложната специфика при воденето на операциите е свързана „с началния период на войната. Възниква неволно въпросът, как ще въздейства противникът през този период върху мерките, свързани със стратегическото развръщане, тоест мобилизацията, превозването на мобилизационните ресурси по железниците, съсредоточаването и развръщането на войските. Началният период на войната ще бъде най-решителният; противникът ще използва всичките си сили, за да не ни даде възможност да го изминем планомерно“[12].

На Сталин му прави впечатление изказването на Мерецков, който доказва аргументирано, че при отишлото далеч напред развитие на военната мисъл в РККА уставите са изостанали далеч назад от изискванията на съвременната война.[13] Пряка последица е незабавното указание на Сталин да се пристъпи към преразглеждане на уставите, но това не е могло да бъде изпълнено до започването на войната. Нито Сталин, нито народният комисар обаче обръщат внимание на обстоятелството, че освен армейски генерал Тюленев, никой всъщност не повдига въпросите за организирането и воденето на съвременните отбранителни операции.[14] Всички се учат да настъпват… Макар официално „да е изповядвана“ отбранителна доктрина.

В заключителното си слово, обобщаващо резултатите от съвещанието на Главния военен съвет, народният комисар на отбраната Тимошенко казва: „Ние започнахме да изпълняваме указанията на другаря Сталин за повишаване на военноидеологическото равнище на нашите командни кадри и поставихме началото на създаване на собствена военна идеология.“[15] Но ако за него това са изводи и възгледи относно военната теория за характера и начините за водене на съвременната война, свързани с доктрината и концепцията, в Червената армия винаги е имало такива доктрини и концепции. Затова твърде съмнително прозвучава тезата за „начало на създаване на собствена военна идеология“, така както и тезата за необходимостта ударението в по-нататъшната работа да се постави върху подготовка само за настъпателни действия. Ролята на отбранителните действия направо е подценена. Макар да е било изключително важно оперативните въпроси на съвременната война да бъдат колективно обсъждани, на съвещанието не е обърнато достатъчно внимание на реалната ситуация: възможността фашистка Германия да предприеме внезапно нападение и във връзка с това необходимостта от повишена готовност за водене на отбранителни операции със стратегически характер.

Сталин, на когото в скоро време му предстои да поеме върховното командване на въоръжените сили във войната, въпреки необикновения си, макар и жесток ум познава слабо военната теория. Ворошилов, заемал дълго време поста народен комисар на отбраната, също не е особено „благосклонен“ към теоретиците. А изтъкнати теоретици винаги е имало в Червената армия. От тях преди всичко трябва да посочим невинно загиналия М. Н. Тухачевски, който още през 1936 г. в изказването си пред II сесия на Централния изпълнителен комитет на СССР пророчески предупреждава, че трябва да бъдем готови за внезапно нападение от страна на германската армия. Изключителен военен теоретик е и Б. М. Шапошников, бъдещият маршал на Съветския съюз. Неговият забележителен труд „Мозъкът на армията“ и до днес не е загубил своята актуалност. Шапошников е ярък пример на интелигентен военен, човек с широк стратегически кръгозор, висока култура, проницателно теоретично мислене. Борис Михайлович е един от малкото, към когото Сталин се е отнасял винаги с подчертано уважение и дори почит.

Големи военни теоретици са В. К. Триандафилов, К. Б. Калиновски, Г. С. Исерсон, А. А. Свечин. Например още през 1927 г. Свечин издава оригиналния си труд „Стратегия“, който няколко пъти се преиздава като учебник, но за съжаление не е оценен заслужено от висшето политическо и военно ръководство на страната. Ако четем този труд днес, не може да ни напусне впечатлението, че някои положения в книгата са били сякаш предназначени пряко за Сталин, за обкръжението му и за висшето военно ръководство. Той пише: „Отговорните политически дейци трябва да познават стратегията. Изучаването на стратегията е задължително не само за висшия команден състав на армията… Политикът, определящ политическата цел на военните действия, трябва да предвижда какво е постижимо за стратегията при наличните й средства… Стратегията е обречена да се разплаща за греховете на политиката… Колкото по-гениален е вождът, толкова по-силно масите вярват в него като в пророк… В областта на стратегията на пророчествата трябва да се гледа само като на шарлатанство; и геният не е в състояние да предвиди как ще се развие войната. Но той е длъжен да си състави перспектива, с оглед на която да оценява събитията по време на война.“[16]

Наскоро след завършването на полско-германската война Г. С. Исерсон написва книгата „Новите форми на борбата“, в която прави задълбочени стратегически обобщения за използване на „механизираните маси“ в началния период на бойните действия. Но Ворошилов продължава да настоява, че „червената кавалерия е както по-рано победоносна и съкрушаваща военна сила“. Дори Сталин, отдавайки дължимото на моторизирането на армията, месец и половина преди да започне войната, не е в състояние да преразгледа кардинално ролята на конницата: „Макар че посъкратихме донейде конниците, ролята на кавалерията и сега е изключително голяма…“

Нужно е да се отбележи, че от средата на 30-те години по настояване на Тухачевски, Егоров, Шапошников и някои други военачалници започва да излиза „Библиотека на командира“. Това уникално издание е в няколко десетки тома и включва оригинални трудове на съветски военни теоретици — „Размахът на операциите на съвременните армии“ от В. Триандафилов, „Световната война 1914–1918 година“ от А. Зайончковски, „Фронталният удар“ от А. Волпе, „Руско-японската война 1904–1905 година“ от Н. Левицки, „Августовското сражение на руската армия в Източна Прусия през 1914 година“ от Н. Евсеев. Библиотеката включва и трудове на чужди теоретици — „За воденето на войната“ от Ф. Фош, „Бъдещата война“ от В. Сикорски, „Германският генерален щаб, ролята му в подготовката и воденето на световната война“ от Г. Кул, „Танковете“ от Ф. Хайгъл и други монографии. Срещат се и посредствени книги, като „Основи на обездката и ездата“, „Съвременната конница“ и някои други. В тази библиотека изпъква с обема и с хвалебствията си към Сталин книгата на Ворошилов „Отбраната на СССР“. В нея народният комисар нарича Сталин „първия маршал на социалистическата революция, великия маршал на победите по фронтовете на гражданската война“, „маршал на комунизма“, ръководител, който „като никой друг знае какво е нужно да правим днес, за да победим утре и завинаги“. В бъдещата война ние ще победим безусловно, пише Ворошилов, но трябва да победим „с малко кръв, със загуба на минимални средства и на възможно най-малък брой наши славни бойци“. Няма да е справедливо обаче, ако не посоча, че тази книга не понижава високото равнище на „Библиотека на командира“ като цяло.

През 30-те години се взимат някои мерки за повишаване на военнотеоретичното равнище на командния Състав, за формиране у него на гъвкаво, мащабно мислене. Но десетки хиляди командири не са могли (не по своя воля) да използват знанията и умението си на бойното поле, защищавайки отечеството. Общо взето, в навечерието на войната военностратегическата мисъл в РККА не отстъпва на основните принципи в германската военна доктрина. Стратегическите идеи имат прогресивен, но за съжаление в редица случаи едностранен, зле обвързан с практиката на оперативното изкуство характер. Както беше отбелязано вече, подценява се стратегическата отбрана. Много нейни елементи, предугаждани по-рано от военната мисъл, твърде скоро се налага да бъдат налучквани с цената на кървавия опит в хода на страшното обучение по бойните полета.

Въпреки сключването на пакт за ненападение и договор за „дружба“ с Германия Сталин вижда, че облаците над западните граници се сгъстяват. Същевременно твърдо вярва, но напълно погрешно, че докато не постигне решителен успех на запад, Хитлер няма да се реши да води борба на два фронта. В редица свои изказвания и по-специално в изказването си на 5 май 1941 г. в Кремъл Сталин упорито прокарва мисълта, че германците побеждават преди всичко благодарение на правилната си политическа стратегия, изключваща възможността за едновременна борба и на запад, и на изток. Но той е поразен от лекотата, с която вермахтът разгромява редица армии в Западна Европа, не е сигурен, че Червената армия ще се поучи своевременно от стремително развиващите се събития. И поради това в разговорите си с Тимошенко, след като проучва най-подробно обзорите за действията на германските войски, подготвени за него от Генералния щаб, съветва новия народен комисар на отбраната да засили вниманието си върху бойното обучение на войските.

На Сталин още много неща не са му били известни. Не е знаел например как Хитлеровите военни оценяват Червената армия и нейните кадри в началото на 1941 г. Както стана ясно след войната, Хитлер, запознат с развихрилите се в Червената армия през 1937 и 1938 г. репресии, е поискал от разузнавателните си органи доклад за качеството на офицерския състав в РККА. Въз основа на доклада на германския военен аташе в СССР полковник Кребс и на други данни месец и половина преди започването на войната долагат на фюрера, че офицерският корпус на РККА е омаломощен не само количествено, но и качествено. „Създава по-лошо впечатление, отколкото през 1933 г. На Русия ще са нужни години, докато бъде постигнато предишното му равнище…“

Потенциалният (а по-точно реалният) противник не без основание включва в благоприятните за него фактори фактическата подмяна на цели звена от военната структура на Съветския съюз. Трудно ще се намери в историята друг случай, когато една от страните пред прага на борбата на живот и смърт смазва по такъв начин себе си. Това никога не може да бъде нито простено, нито забравено.

Г. К. Жуков си спомня, че по време на една голяма военна игра през декември 1940 г. му предлагат да командва „сините“, тоест да играе немската страна. „Червените“ ръководи армейски генерал Д. Г. Павлов, който командва вече Западния особен военен окръг. Стана така, пише Георгий Константинович, че командвайки „сините“, развих операциите точно в направленията, където се развиха след половин година реалните бойни действия. Конфигурацията на нашите граници, местността, обстановката — всичко ми подсказваше именно ония решения, които взеха после и фашистите. Посредниците в играта изкуствено забавяха темпа на придвижване на „сините“. И въпреки това за осем денонощия „сините“ се придвижиха до района на Барановичи.

Когато през януари 1941 г., продължава Жуков, ми възложиха да докладвам пред Главния военен съвет тази стратегическа игра, аз обърнах внимание на ръководството за неизгодното разполагане на системата от укрепени райони покрай новата граница. Би било целесъобразно да бъдат изтеглени на сто километра в дълбочина. Отправих всъщност критична забележка по адрес на решението, одобрено от Сталин.

Сталин, спомня си прославеният пълководец, слушаше внимателно доклада ми. Особено го беше озадачил въпросът, защо „сините“ са били толкова силни, защо в изходните данни на нашата игра са били предвидени толкова големи германски сили? Жуков отговаря, че това съответства на възможностите на германците и главно на реалното пресмятане на всички сили, които те могат да хвърлят срещу нас в началния период на войната, създавайки голямо предимство в направлението на главния си удар.

На Сталин му допада обстойният доклад на Жуков, аргументацията в него, смелостта в отстояването на възгледите. Скоро след това, през февруари 1941 г., по препоръка на „вожда“ армейски генерал Жуков е назначен за началник на Генералния щаб. В дадения случай интуицията на Сталин не го подвежда. Издигането на Жуков във висшите ешелони на военното ръководство, както по-късно ще се окаже, ще бъде едно от най-сполучливите кадрови решения на „вожда“.

Но да се прояви някой пред Сталин никак не е проста работа. Вероятно най-вече затова, че „вождът“ сковава самостоятелността и инициативата на ръководителите по много въпроси от военното строителство, от всекидневието на армията и флота. Много въпроси, които са могли да решат сами командващите военни окръзи, народният комисар на отбраната и неговите заместници, задължително се докладват на Сталин. Например в една своя докладна записка до Сталин Ворошилов съобщава, че на 15 юни 1939 г. един червеноармеец от доброволческия състав на име Чириков е извършил покушение срещу командира от запаса Пяткин. В действителност по време на сбора на запасняците двама пийнали запасняци се сбиват. Обаче според докладната записка на Ворошилов това е „покушение“. Вместо виновните да бъдат предадени на съд или наказани дисциплинарно, народният комисар докладва на Сталин… А неговата резолюция е безмилостна:

„В двудневен срок да бъде съден, осъден на разстрел и присъдата да бъде приведена в изпълнение, а това да бъде обявено пред полка.

Й. Сталин“[17]

Трябва да отбележа, че в редица случаи Сталин реагира по-различно, съгласявайки се с преразглеждането на едни или други дела. Няколко месеца по-рано Ворошилов се обръща към Сталин с молба да освободи от затвора бившия началник-щаб на военновъздушните сили към 1-ва армия Володин и да остави в сила представянето му за награждаване с орден „Ленин“, направено по-рано за действията на авиацията в боевете край езерото Хасан. В този случай Сталин е „добър“:

„До др. Ворошилов

Съгласен съм.

11.02.1939 г.

Й. Сталин“

Тези примери, а такива може да бъдат посочени много повече, показват, че Сталин смята за съвсем естествено да решава без съд съдбата на хората и да се занимава с неща, които не би трябвало да влизат в неговите прерогативи. Самодържецът дресира свитата си, политическите, държавните и военните дейци всички повече или по-малко значителни въпроси да получават благословията на неговата воля и мисъл. И се сблъскваме с един парадокс. Както отбелязва навремето Франсис Бейкън, който властва безконтролно над другите, сам загубва собствената си свобода. В дадения случай, не срещайки противодействие, Сталин постепенно става пленник на своя характер, на своята самоувереност и на чувството си за непогрешимост. За другите това е непреклонност и твърдост. А в действителност неограничената власт създава илюзията за „възможност на невъзможното“. До започването на войната илюзията за непогрешимостта на Сталин буквално заслепява хората. За разсейването й беше нужен само един-едничък ден през юни 1941 година…

След като прави известните ни дипломатически стъпки за предотвратяване на войната и допуска явни политически грешки, през всичкото време Сталин изпитва вътрешни противоречия. От една страна, действат споразуменията с Германия, които според него са по-изгодни за германците, отколкото за Съветския съюз. Та нали с тяхна помощ Хитлер отстранява заплахата от война на два фронта, как тогава няма да ги спазва? Такава е простата логика в разсъжденията на „вожда“ и обкръжението му.

От друга страна, Хитлер, който по природа е авантюрист (а в това Сталин е напълно убеден), може и да не следва простата логика. Цялата му импулсивна стратегия е построена върху съобразяването с кратковременни фактори — изненада, коварство, непредсказуемост. Ето защо Сталин с дълбоко безпокойство следи всички военнополитически стъпки на фюрера, хода на „светкавичната“ война на запад. И не току-тъй нарежда на Тимошенко лично да се убеди в реалната боеготовност и боеспособност на войските.

През 1940 г. народният комисар посещава всички западни военни окръзи, вдига няколко съединения под тревога, присъства на много учения и маневри. Посещава ученията и тактическите занятия в Московския, Западния и Киевския военен окръг, изказва се на разборите и всичко това се отразява в централния печат. Съобщава се например, че маршалът на Съветския съюз С. М. Будьони е участвал в ученията в Задкавказкия военен окръг, а народният комисар на Военноморския флот Н. Г. Кузнецов — в ученията на Балтийския флот. Малко по-рано секретарят на ЦК на ВКП (б). А. А. Жданов взима участие в голям морски поход.

По време на тези инспекционни обиколки излизат наяве многобройни сериозни празноти. Командният и политическият състав нямат нужния опит, бавно усвояват качествено новите елементи на бойната подготовка. Основните компоненти на бойната мощ не са овладени в необходимата степен. За това говорят документите. В директивата си „Относно резултатите от проверката на бойната подготовка през зимния период на 1941 г. и указания, за летния период“, подписана на 17 май 1941 г., народният комисар на отбраната констатира: „В зимния период на 1941 г. заповед №30 не е изпълнена от голям брой съединения и части.“ В директивата се отбелязват много недостатъци в бойната подготовка на личния състав, на щабовете и дори на родовете войски. За авиацията например е посочено: „Бойната подготовка на ВВС на Червената армия е преминала незадоволително.“[18]

Анализът на многобройните архивни документи и спомените на очевидци на тогавашните събития ми дават възможност да направя извода, че през последните две години преди войната Сталин се опитва да постигне не само голямо количествено нарастване на Червената армия и флота, но и качествено издигане на цялата военна машина. Обаче сроковете за тази реорганизация и усъвършенстване са определяни от погрешно предположение: войната ще бъде предотвратена или поне съществено отдалечена. Както пише Симонов, възпроизвеждайки записките на разговорите си с Жуков, Сталин „е бил уверен, че в резултат от сключването на пакта именно той ще изиграе Хитлер, макар че после се случва тъкмо обратното“. По онова време, спомня си Жуков, „повечето от хората около Сталин го поддържаха в политическите му оценки, оформени у него преди войната, и преди всичко в увереността му, че ако не се оставим да бъдем провокирани и не извършим някаква погрешна крачка, Хитлер няма да посмее да наруши пакта и да ни нападне“[19].

За надделяването на тази гледна точка особено голяма роля изиграва Молотов, който след завръщането си от Берлин през ноември 1940 г. продължава да настоява, че Хитлер няма да нападне Съветския съюз. А Сталин смята Молотов за твърде компетентен в международните работи. Погрешното политическо предположение за конкретните намерения и за времето, когато Хитлер би нападнал, слага негативния си отпечатък върху целия процес на военното строителство, планирано с оглед на евентуална война в по-далечно бъдеще.

[1] Военно-исторический журнал, 1987, №9, с.50. ↑

[2] ЦАМО, ф.37837, оп.10, д.142, л.93. ↑

[3] Военные кадры Советского государства 1941–1945. М., 1963, с.12. ↑

[4] ЦГАСА, ф.33987, оп.3, д.1045, л. 10–20. ↑

[5] Пак там, д.993. л.3, 11. ↑

[6] ЦАМО, ф.5, оп.176703, д.21, л.16. ↑

[7] Архив Верховного суда СССР, ф.75, оп.35, д.319. ↑

[8] ЦГАСА, ф, 25880, оп.4, д.1, л. 2–3. ↑

[9] ЦПА ИМЛ, ф.3, оп.1, д.3808. ↑

[10] ЦГАСА, ф.33987, оп.3, д.1305, л.175, 192. ↑

[11] ЦАМО, ф.32, оп.11309, е. 4, л.153. ↑

[12] ЦГАСА, ф.4, оп.18, д.77, л.56. ↑

[13] Пак там, д.76, л.20. ↑

[14] Пак там, д.79, л. 9–10. ↑

[15] Пак там, ф.37977, оп.5, д.547, л. 1–2. ↑

[16] Свечин, А. Д. Стратегия. Изд. 2-е. М., 1935, с.236. ↑

[17] ЦАМО, ф.75284, оп.1, д.119, л.18. ↑

[18] ЦАМО, ф.32, оп.11309, д.3, л. 85–91. ↑

[19] Военно-исторический журнал, 1987, №9, с.49. ↑

АРСЕНАЛЪТ НА ОТБРАНАТА

В средата на ноември 1940 г. „Известия“ обнародва комюнике за посещението на председателя на Съвета на народните комисари и народен комисар на външните работи Молотов в Берлин и за преговорите му с германските ръководители. Съобщава се, че „в рамките на приятелските отношения, съществуващи между двете страни, в атмосфера на взаимно доверие“ се е състояла размяна на мнения между В. М. Молотов и райхсканцлера А. Хитлер с участието на министъра на външните работи Йоахим Рибентроп, на райхсмаршала Херман Гьоринг и заместника на Хитлер в Германската националсоциалистическа работническа партия Рудолф Хес. Но в действителност не е имало никакво „взаимно доверие“. Пристигналият на 12 ноември на берлинската гара „Анхалт“ Молотов се държи твърде сдържано. С всеки час сдържаността и недоверието към „приятелите“ расте. Когато го въвеждат в кабинета на Хитлер, той остава поразен от големината му — огромно сумрачно помещение, приличащо повече на банкетна зала. Фюрерът с неговата вечна сиво-зеленикава отворена куртка едва се забелязва в дъното на кабинета. Протягайки меката си потна длан, той оглежда внимателно, с немигащи очи съветския народен комисар.

Без никакви заобикалки Хитлер пристъпва към любимата си тема: страните от „оста“ са в навечерието на своя триумф. Британската империя скоро ще бъде разпродадена на търг. Нужно е да се реши какъв трябва да бъде светът след възтържествуването на „новия ред“. От това са заинтересувани Германия и както той, фюрерът, се надява, Русия. С подчертан цинизъм, размахвайки ръка с превързана над лакътя червена лента със свастика в средата, нацисткият диктатор говори за разделянето на сферите на влияние в света. Молотов го слуша с невъзмутимо, каменно лице, без да го прекъсва. Но когато Хитлер свършва тирадата си и се обръща към високопоставения съветски представител, надявайки се да чуе мнението му относно германските проекти за бъдещия свят, Молотов студено отбелязва, че според него няма смисъл да се обсъждат подобни комбинации. Хитлер вирва още по-нагоре острия си нос. А Молотов, без да се съобразява с разочарованието на фашисткия лидер, започва с тих глас да задава неприятни въпроси: какво прави немската военна мисия в Румъния, защо се изпращат германски войски във Финландия…

Хитлер някак изведнъж загубва интерес към преговорите и предлага те да продължат на другия ден. Става ясно, че партньорите говорят на различен език. Дух на спотаено недоверие витае в кабинетите на Хитлер и Рибентроп по време на срещите им с Молотов. Страните разбират, че сключените преди една година споразумения са мъртвородени, но са били нужни на всяка от тях. На Германия — да заблуди СССР и по този начин да си развърже ръцете. На Съветския съюз — да спечели време. Голяма игра се разиграва. Всяка от страните смята, че тя ще спечели. Върнал се късно вечерта в берлинския хотел „Белвю“, Молотов усеща, че Хитлеровите бонзове[1] не са много уверени в думите си. Опитва се все пак да се успокои със стария довод, че германците не биха си позволили грешката от Първата световна война — да водят война на два фронта.

И както по всичко личи, успокоил се е. Защото и след посещението си в Берлин продължава да смята, че немската страна ще спазва засега подписаните през 1939 г. съветско-германски споразумения. У Сталин обаче интуитивно започва да расте недоверието му към германската политика. Той още не знае, че почти по същото време, когато Молотов води преговори в имперската канцелария, генерал-полковник Ф. Халдер докладва на главнокомандващия сухопътните войски на вермахта генерал-фелдмаршал В. Браухич последния вариант на Директива №21 (план „Барбароса“) за нападение над Съветския съюз. На преговорите вероломните управници на райха обсипват госта с щедри усмивки, а същевременно форсират военните приготовления, които са навлезли вече в решителната си фаза. Изслушвайки доклада на Браухич и Халдер за завършване на подготовката на плана, който ще подпише през декември, Хитлер заявява: „Аз няма да повторя грешката на Наполеон. Когато тръгна към Москва, ще настъпя достатъчно рано, за да вляза в нея преди зимата.“[2] Хитлер одобрява времето за започване на източната кампания — 15 май 1941 г. Продължителността й, както ориентировъчно посочват неговите „плановици“, щяла да бъде осем седмици, тоест по-малко от два месеца. Така са се развивали събитията в Берлин.

А в западните столици гадаят как ли ще се развиват съветско-германските отношения по-нататък? Берия докладва на Сталин агентурни сведения от Париж, където предполагали, че не е изключено подписването на „германско-съветски военен договор“[3]. Сталин спира да чете по-нататък и продължава да следи съдържанието на един разговор на френския посланик Наджиар, записан от службата на Берия. Още повече защото посланикът говори за него, за Сталин. За „вожда“ това винаги е било особено интересно. Наджиар казва: „Сталин е богът на руснаците. Те унищожиха иконите си, за да ги заменят с лика на Сталин. Христос е бил изобразяван по-рано със сияние около главата, но погледнете — сега Сталин също го изобразяват в светлина… Руснаците свалиха царя, за да се върнат към още по-лош цар. Те винаги копнеят за нещо свръхестествено, свръхчовешко. В Англия например промишлеността достигна голям разцвет, но всичко това се е натрупвало постепенно, нормално. А тук съобщават, че някой си работник работи на 20 стана, друг бил преизпълнил нормата си с 300%. Но това, че всеки ден се пуска негодна за нищо продукция, че във всичко се усеща недоимък, те не забелязват… Общо взето, положението на руснаците не е особено розово не само поради войната с Финландия, а поради системата им… Русите постъпиха непочтено с нас. Сталин можеше да ни каже на преговорите: искате от нас неща, които практически не могат да станат. Можеше дори да сключи договор с Германия, договор за ненападение, но те самите трябваше да останат неутрални, не съм ли прав?“[4]

Сталин отмества книжата и дълго гледа в една точка, прехвърляйки в паметта си събитията от края на лятото и есента на 1939 г. С това, че за него на Запад говорят и пишат като за безмилостен диктатор, той вече е свикнал. Че как иначе да говорят за Сталин, за този твърд ръководител, враговете на Съветския съюз?

Макар че продължава да вярва в създадения от него заедно с Молотов мит, че „немците засега ще се придържат към пакта“, че „няма да се решат да водят война на два фронта“, Сталин се стреми да форсира отбранителните приготовления, които, както личи от много документи (планове за създаване на нови укрепени райони, за техническо превъоръжаване на войските, за създаване на допълнителни стратегически запаси и др.), щели да завършат най-малко след 2–3 години. Въпреки че е трябвало веднага да проумее, че след падането на Франция Хитлер фактически приключва с единия фронт. Разбира се, ако историята (а по-точно Хитлер) беше предоставила на страната тези 2–3 години за осъществяване на замисленото, сигурно нещата щяха да се развият другояче. Но недооценките от политически и стратегически характер, допуснати от Сталин, за които тепърва ще стане дума, поставят страната в изключително сложно положение. С усилията на партията, съветските органи и народните комисариати е направено доста нещо. Потенциални възможности е имало. След 30-те години индустриалната база на страната става една от най-мощните в света, макар да понакуцва в качествено отношение. Начело на народните комисариати, имащи първостепенно значение за отбраната, са организатори със силна воля: И. Ф. Тевосян, В. А. Малишев, А. И. Шахурин, М. А. Лихачов, Д. Ф. Устинов, Б. Л. Ванников и други.

В навечерието на войната, принуден да се занимава съвсем отблизо с въпросите на отбраната, Сталин успява да превърне обикновените ръководители на производството в сърцати командири на промишлеността, които в критичните месеци на войната успяват заедно с партийните организации да направят, би рекъл човек, невъзможното в организиране на производството на бойна техника и оръжие за фантастично кратки срокове. Той познава лично всички народни комисари и мнозина от директорите на заводи и ги вика често на доклад заедно с ръководните конструктори. Както твърдят например Ванников и Устинов, Сталин доста бързо вниквал в основната същност на производствените процеси, на тенденциите, на технологичните особености и трудностите. Но винаги е на мнение, че преодоляването на трудностите е възможно, само ако се мобилизират и доведат до крайно напрежение всички човешки ресурси. В предвоенните години, спомня си Ванников, с отбранителната промишленост се занимаваше до голяма степен самият Сталин, макар че според разпределянето на задълженията между ръководителите на партията и правителството неин „шеф“ беше Н. А. Вознесенски, чиято роля във войната, за съжаление, все още не е описана достатъчно. А тя е значителна. Тъй като не е специалист, в работата си с конструкторите и производствениците Сталин обикновено се е ръководел не от реалните научно-технически възможности, а е разчитал повече на методите на „натиск“, „пришпорване“ и дори заплахи. Както пише Ванников, на едно заседание Сталин казал: „Конструкторите винаги си оставят резерв, скриват част от наличните възможности; трябва повече да се изстисква от тях.“

И той „изстисква“. В мемоарите си Устинов споменава поразителния факт за създаването на една от артилерийските системи в невиждано кратък срок — осемнайсет дни. „Ако съществуваше регистриране на рекорди за скоростно проектиране, създаването на 152-мм гаубица Д-1 без съмнение би заело най-видното място между тях. 76-мм оръдие, прието на въоръжение през 1939 г., се е създавало в продължение на осемнайсет месеца и по тогавашните представи това се е смятало за много кратък срок. Сравнете: осемнайсет месеца — и осемнайсет дни!“[5] Така се е работело през войната. Но и преди войната, разговаряйки със създателите на новите образци въоръжение, Сталин винаги е поставял пределно кратки, бих казал, нереални срокове.

При решаването на въпросите на отбраната единовластието често оказва отрицателно влияние. Например в навечерието на войната маршал Кулик, по онова време началник на Главното артилерийско управление, предлага да бъде увеличен калибърът на танковите оръдия. Кулик и Жданов настояват да се извадят от въоръжение 45- и 75-милиметровите оръдия и да се заменят със 107-милиметрови. Сталин веднага се съгласява, спомняйки си, че в гражданската война е имало такова оръдие. Но не взима предвид, че е било полско оръдие, а сега е нужна друга, с голяма бронебойност система. Опитват се да му възразят плахо истинските специалисти — народният комисар на въоръжението Ванников и директорите на заводи Елян и Фрадкин. Нищо не излиза. Основаните на научни и инженерни пресмятания доводи и аргументи не убеждават Сталин. След това отново се събират и се опитват да го убедят. Както си спомня Ванников, разговорът взима вече друг, зловещ характер. Обръщайки се към присъстващите, Сталин подхвърля с остър глас: „Ванников не ще да прави 107-милиметрови оръдия за танковете…“

Жданов веднага налива масло в огъня: „Ванников винаги за всичко се опъва, такъв му е стилът на работа…“

Да се продължава по-нататък „спорът“ е безполезно, а и опасно.

След тоя разговор Сталин подписва подготвеното от Жданов постановление. В резултат буквално преди прага на войната е спряно производството на танкови оръдия с по-малък калибър. А това е груба грешка. Войната скоро предизвиква отменяне на некомпетентното решение на Сталин и връщане към изработката на старите оръдия. Но колко време е отишло на вятъра! Колко сили и средства са отишли за възстановяване на ликвидираното производство! Един месец след започването на войната Сталин се сеща за виновниците — Кулик и Жданов — ругае, възмущава се… Но в своята дълга тирада пред Политбюро дори не си спомня, че фаталната грешка е допусната непосредствено по негова вина. Той не умее и не обича да си признава грешките. Нещо повече, не иска да прощава на другите дори ония грешки, които сам е допуснал.

Въпросите на отбраната се обсъждат на XVIII партийна конференция, състояла се през февруари 1941 г. В доклада на бързо издигащия се секретар на ЦК на ВКП (б) Г. М. Маленков „Относно задачите на партийните организации в областта на промишлеността и транспорта“ се разглеждат въпроси за възможното преминаване на промишлеността на военни, релси. Предвижда се по предложение на Сталин през 1941 г. прирастът на промишлената продукция да нарасне със 17–18 процента. А това тогава не е изглеждало нереално. Например през 1940 г. в сравнение с 1939 г. отбранителната промишленост е увеличила продукцията си с 27%. Днес ние спокойно се отнасяме към тези прояви на героизъм от страна на съветските хора. Често пъти мисълта ни, хлъзгайки се по навик в улея на критичното ни осъдително отношение спрямо култа към личността, пренебрегва някак си факта, че освен отрицателното, потискащото, неподлежащото на прошка е съществувал и такъв поразителен социален феномен като трудовата активност и самопожертвователността на съветския човек. Наистина, често и страхът е подтиквал хората. Много пъти, задоволявайки се с крайно елементарен минимум жизнено необходими блага, милионите трудещи се са превръщали в жива плът планове, които сега ни се струват фантастични! Народът е бил готов да жертва всичко само и само да осигури спокойното бъдеще на отечеството. И това не са голи думи. Докато финансирането на отбраната в годините на първата петилетка е възлизало едва на 5,4% от всички бюджетни разходи, през 1941 г. то достига 43,4%.[6] Страната е затегнала колана до последната дупка.

Всяка седмица докладват на Сталин за състоянието и хода на техническото превъоръжаване на армията и флота. На 1 юни 1940 г. той няколко пъти подчертава с червен молив броя на танковете в справката: КВ — 625, Т-34 — 1225… Самолетите от по-нова конструкция са само около 20 %. Не по-добри са нещата и с другите видове въоръжение.[7]

След всеки такъв анализ Сталин с още по-голяма непреклонност диктува волята си на народните комисари, конструкторите и директорите на заводи. Той бърза и повелява: „Това да стане на всяка цена!“ Неизпълнението на указанията му можело да доведе до най-лошото. На всички им било ясно какво ще ги чака. Но не само страхът ги подтиква. Всички са съзнавали, че страната трябва да издържи в наближаващата война, а за да стане това, трябва да се направи невъзможното. И те го правят… До началото на Хитлеровото нахлуване промишлеността е произвела 2700 самолета от новите типове, 4300 танка, около половината от тях — нови образци.[8]

Заедно с извънредните мерки за увеличаване на военното производство навсякъде се налага желязна дисциплина. Рязко се повишава взискателността спрямо нарушителите на трудовата дисциплина, прилагат се строги административни и наказателни мерки. В годините 1940 и 1941 няколко пъти докладват на Сталин как се изпълнява указът на Президиума на Върховния съвет на СССР от 26 юни 1940 г. (за преминаване към осемчасов работен ден, въвеждане на забрана за работниците и служителите да напускат своеволно предприятията и др.). Самоотлъчките рязко намаляват, заздравява се дисциплината по работните места. Но всеки път Сталин нарежда на Поскрьобишев: „Да се засилят и да продължат мерките! Предайте в народните комисариати: постигнатото в борбата за дисциплина да се смята само като начало.“

Същевременно с помощта на Мехлис (сега вече народен комисар на Държавния контрол на СССР) и партийните органи Сталин рязко повишава взискателността си към ръководните работници и ги държи под постоянен контрол за изпълняване на задълженията им. Например на XVIII партийна конференция по негово настояване се вземат необикновени мерки. Шестима членове на Централния комитет, между които М. М. Литвинов и Е. А. Шчаденко, са понижени от членове в кандидат-членове на ЦК, понеже „не осигуриха изпълнението на задълженията си като членове на ЦК на ВК на ВКП(б)“. Освен това от състава на кандидат-членовете на ЦК на ВКП(б) се изключват петнайсет души (между тях и П. С. Жемчужина — жената на В. М. Молотов); от състава на Централната ревизионна комисия — девет души, пак „като неосигурили изпълнението на задълженията си“. Народните комисари М. М. Каганович, М. Ф. Денисов, И. П. Сергеев, З. А. Шашков, А. А. Ишков и В. В. Богатирьов в специалното постановление на партийната конференция са предупредени, че „ако не се поправят, ако не изпълняват поръченията на партията и правителството, ще бъдат извадени от ръководните органи на партията и отстранени от работа“. За някои тези предупреждения се оказват съдбоносни.

По предложение на Сталин „освободените“ места в Централния комитет заемат главно военни, между които Г. К. Жуков, А. И. Запорожец, И. В. Тюленев, М. П. Кирпонос, И. С. Юмашев, И. Р. Апанасенко и някои други. Сякаш чувствайки, че в подготовката за защита на страната наред с извършеното са допуснати много и големи грешки, Сталин бърза, трескаво бърза. В навечерието на войната работи по 16–17 часа на ден, жълтеникавите му зеници потъмняват от недоспиване и умора. Става още по-безмилостен и към себе си, и към околните, изисквайки всъщност от всички съзнателна пожертвователност.

Разбира, че от мобилизирането на всички ресурси на страната ще зависи способността й да издържи на очакващите я изпитания, макар и да не предполагал, да не искал да вярва, че те са толкова близки. „За да бъдат напълно координирани: действията на съветските и на партийните организации и да се осигури безусловно единство в тяхната ръководна работа“, Централният комитет на партията постановява през май 1941 г. Й. В. Сталин, секретар на ЦК на партията, да бъде назначен едновременно и за председател на Съвета на народните комисари на СССР. На плещите му лягат огромен товар и огромна отговорност. Жесток по природа, Сталин решава задачите по отбраната, като вдига „летвата“ на изискванията максимално високо, в повечето случаи на границата на човешките възможности. Занапред нощната работа ще стане за него неизменно правило. На такъв режим, както стана дума вече, ще преминат и народните комисариати, а и голям брой централни учреждения. Ритъмът и темпът на живот значително се променят. Пулсът на страната започва да бие силно и бързо.

Сталин отделя голямо внимание на най-добрите конструктори в отбранителните отрасли на промишлеността. Вече споменах, че повечето от тях е познавал лично и често се е срещал с тях в Кремъл при обсъждането на различни технически и организационни въпроси. Решенията му са неизменно твърди, дори безмилостни. Например, за да бъде ликвидирано изоставането в авиационната промишленост, по негово настояване през септември 1939 г. Политбюро на ЦК на ВКП(б) взима решение през 1940 и 1941 г. да бъдат построени девет нови авиационни завода и да бъдат реконструирани още толкова заводи. Авиационната промишленост започва да работи по силно напрегнат график. Нейният народен комисар докладва всекидневно в Централния комитет за броя на произведените самолети и двигатели. По няколко денонощия хората не излизат от цеховете, лабораториите и конструкторските бюра. В количествено отношение авиационната промишленост рязко отскача нагоре, но създаването на нови типове самолети започва едва през втората половина на 1940 г.

Напълно обяснимо е защо това „форсиране“ при създаването на авиационна (и друга) техника довежда и до сериозни загуби. Качеството на произвежданите самолети в много случаи е ниско. Това предизвиква увеличаване броя на катастрофите и авариите във военновъздушните сили. Всекидневните обобщени донесения за понесените от военната авиация загуби са обезсърчителни. Но в това явление Сталин вижда не толкова технически и технологични слабости в производството и експлоатацията или несъвършенства в самите летателни машини, колкото виновност на летателния състав, вредителство. В началото на април 1941 г., ядосан от поредното обобщено сведение за авариите и катастрофите, председателят на Съвета на народните комисари нарежда да се подготви проект за заповед на народния комисар на отбраната, който да му бъде докладван.

На 12 април Тимошенко и Жуков докладват на Сталин проекта на заповедта, в който се казва:

„Главният военен съвет на Червената армия, като разгледа въпроса за авариите и катастрофите в авиацията на Червената армия, установи, че авариите не само не намаляват, но все повече се увеличават поради разхайтеност на летателния и командния състав на авиацията, водеща до нарушения на елементарни правила в летателната служба. Поради разхайтеност всеки ден при аварии и катастрофи се губят 2–3 самолета, което за една година прави 600–900 самолета. Преди края на първото тримесечие на 1941 г. са станали 71 катастрофи и 156 аварии, при което са убити 141 души и са разрушени 138 самолета.“

По-надолу народният комисар заповядва да бъде снет от поста началникът на Главното управление на ВВС на Червената армия генерал-лейтенант от авиацията Ричагов, както и да бъдат предадени на съд редица командири на летателни части.

Проектът на заповедта, върху който има поправки на Жданов и Маленков, е резолиран от Сталин с добавка:

„До др. Тимошенко

Съгласен съм, обаче с уговорката в заповедта да бъде включен параграф за др. Проскуров и др. Проскуров да бъде предаден на съд заедно с др. Миронов[9]. Това ще бъде честно и справедливо.

Й. Сталин“[10]

Трудно е положението с производството на танкове, артилерия и боеприпаси. Конструкторите М. И. Кошин, А. А. Морозов и Н. А. Кучеренко за кратко време създават чудесния среден танк Т-34, всеобщо признат за най-добрата бойна машина през Втората световна война. Но от тези танкове, както и от танковете КВ (тежък танк) до началото на войната армията получава общо около две хиляди. В навечерието на войната съветските учени успяват да създадат принципно ново реактивно оръжие. Реактивното устройство БМ-13 („Катюша“) за 10 секунди изстрелва 16 снаряда, като осигурява висока ефективност на масирания огън. Но едва със започването на войната промишлеността успява да пристъпи към производството на реактивни снаряди, използването на които изиграва важна роля във Великата отечествена война.

Тези примери доказват не само огромните творчески възможности на научната и инженерната мисъл в нашата страна, но и способността на държавата да мобилизира милиони хора. Същевременно над всички тегнат скрити и явни заплахи за тежко наказание, ако, недай си боже, стане някой производствен неуспех.

По предложение на Сталин всеотдайният труд на създателите на нови оръжия е оценен високо от държавата. Така например през октомври 1940 г. най-изтъкнатите конструктори Ф. В. Токарьов (стрелково оръжие), Н. Н. Поликарпов (авиация), Б. Г. Шпитални (артилерийско въоръжение), А. С. Яковлев (авиация), А. А. Микулин (самолетни двигатели), В. Я. Климов (самолетни двигатели), И. И. Иванов (артилерийски системи) и М. Я. Крупчатников (артилерийски системи) са удостоени със званието „Герой на социалистическия труд“. Постиженията на конструкторската мисъл изпреварват технологичните и производствените възможности. Отразява се и некомпетентността на някои ръководители, като Г. И. Кулик например, който поради необоснованите си решения в навечерието на войната допуска сериозно изоставане в производството на противотанкови и зенитни средства.

Войната чука на вратата, а производството на най-новите образци оръжие и бойна техника едва-що прави първите си стъпки. В своята книга „Военната икономика на СССР в периода на Отечествената война“, издадена през 1948 г., Вознесенски отбелязва: „Войната завари съветската военна промишленост в процес на усвояване на нова техника, масово производство на съвременна военна техника още не беше организирано.“[11] В много от новосформираните съединения се чувства огромен глад за въоръжение. Това се отнася най-вече за танковите и моторизираните дивизии.

Сталин действа по обикнатите от него методи — заплахи, натиск, смяна на ръководители, взимане на специални решения, изпращане на комисии на самото място. В края на 1940 г. нарежда на Ворошилов да провери работата на танковите заводи. През януари 1941 г. маршалът на Съветския съюз изпраща на Сталин и Молотов докладна записка за резултатите от проверката на четири завода:

„Относно състоянието на танкостроенето

Производството на танкове КВ в Кировския завод е усвоено. Към 1. 1. 1941 г. заводът е произвел и предал за военно приемане 243 танка при годишен план 243 броя.

От Харковския завод към 1. 1. 1941 г. са предадени на Червената армия 115 броя танкове при годишен план 500 броя. Танк Т-40 (амфибия) е преминал всестранните войскови и полигонни изпитания. Резултатите от изпитанията показват, че танк Т-40 удовлетворява тактико-техническите изисквания на Червената армия. През декември 1940 г. в Ленинград са изработени два танка Т-50, които сега преминават изпитанията.“[12]

След като прочита доклада, Сталин дава крайно съкратени срокове на редица народни комисариати и заводи за производство на нови видове танкова броня, бронирани корпуси, куполи и двигатели. И смята, че работата е потръгнала.

Когато след XVIII партийна конференция му долагат, че за комплектуването на танковите части не достига голямо количество бойна техника, той отначало не вярва. Иска подробна справка. Но сметките на военните се оказват точни: към 1 март 1941 г. за пълното осигуряване на войските не достигат 12 500 средни и тежки танка, 43 000 влекача, около 300 000 автомобила. Това означавало, че новосформираните танкови и моторизирани съединения са били осигурени само 30%.[13] Дори при изключително високи темпове на производство бойната им техника би могла да бъде напълно комплектувана едва след 3–4 години. Не по-добро е положението и в авиационните съединения. Новите самолети, както и танковете, са твърде малко — не повече от 10-20%.

Не достигат не само авиационна и танкова техника. Един месец преди войната Тимошенко и Жуков съобщават на Сталин, Жданов и Вознесенски, че „по редица остро дефицитни за Червената армия въоръжения и бойна техника промишлеността изпълнява плана за доставка съвсем незадоволително“. А за първото тримесечие на 1941 г. са произведени боеприпаси в проценти спрямо плана: за 76-мм дивизионни оръдия — 62%, за 122-мм гаубици — 62%, за 122-мм оръдия — 74%, за 152-мм гаубици — 32%, мини за 82-мм минохвъргачки — 73%… Народният комисар на отбраната и началникът на Генералния щаб виждат главните причини за голямото изоставане в „недостатъци в ръководенето от страна на Народния комисариат за боеприпаси“[14].

Сталин, Политбюро и народните комисариати търсят изход. Намират го във взимането на извънредни мерки — насочване на всички налични материални ресурси за създаване на нови заводи, цехове и производства; пределно напрежение на трудещия се народ. Военните заводи преминават на военновременен режим. В резултат на трисменната работа нараства рязко броят на работниците, използва се максимално машинният парк, прилагат се строги мерки за дисциплината. Всяка вечер докладват на Сталин за изпълнението на графиците за въвеждане на едни или други обекти. Председателят на Съвета на народните комисари се съгласява с предложенията да се съкрати, дори временно да се прекрати производството на отделни видове оръжие, за да се постигне бърз напредък в по-важните направления. Например за сметка на временното съкращаване на производството на някои видове стрелково оръжие и полева артилерия рязко е увеличено производството на системи оръжия за авиацията и танковете. Наистина случваше ми се да се сблъсквам в документите и с други гледни точки, осъждащи такова решение на въпросите. Но мисля, че в дадения случай критиките надали са справедливи.

В последните години преди войната по предложение на Вознесенски, одобрено от Сталин, е увеличен обемът на капиталните вложения за обектите на отбранителната промишленост в източните райони на страната. Към юли 1941 г. общият обем на военната продукция, произвеждана оттатък Волга, достига 12%.[15]

Сталин се безпокои и за селското стопанство: в сравнение с промишлеността производителността на труда в аграрния сектор е твърде ниска. Той е лош икономист, но сигурно е виждал, че в резултат от форсирането на колективизацията, въвеждането и пълното налагане на командния стил в управлението на колхозите социалната енергия на селяните все повече угасва. Такива са последиците от пълното отчуждаване на производителя по отношение на крайния резултат от неговия труд. Създадена е много изопачена система, при която селянинът всъщност можел да се изхрани само благодарение на оставеното му за лично ползване съвсем скромно лично стопанство. Цялата реколта и продуктите от животновъдството, произведени в колхоза или совхоза, автоматично се изземват от държавата. Не се купуват, не се продават, а се предават. Думите „предаване на зърното“ стават официален израз, съдържащ основната функция на колхозите. Общо взето, обикновеният колхозник не участва поне малко от малко при решаването на най-съществените въпроси. Кой да стане председател на колхоза, кога и какво да се сее, какво да се строи, колко да се предаде, как да се осигури разширено възпроизводство — всичко се решава „горе“. В резултат хората губят интерес към работата, усилват се инертността и безразличието. Селячеството заприличва на робско съсловие от държавни ратаи. За да се осигури поне елементарен жизнен минимум (колхозът обикновено не може да направи това), колхозникът все повече се обръща към оставената за лично ползване земя, чиято продуктивност става значително по-висока, отколкото в общественото производство.

На изказваната от Сталин на заседанията на Политбюро и в личните му разговори с негови приближени загриженост за положението в селското стопанство все по-често му отговарят, че колхозниците се занимават повече с личното си стопанство, отколкото с общественото. Тогава Сталин възлага на Андреев да проучи въпроса и да го предложи за обсъждане на пленум на Централния комитет. Пленумът се провежда в края на май 1939 г. Докладът на Андреев е озаглавен „Относно мерките за опазване на обществените колхозни земи от разхищаване в полза на личното стопанство на колхозниците“. Основната теза: трябва да бъдат взети нови, още по-строги мерки за ограничаване на размерите на помощните стопанства на колхозниците и да се въведе необходимият минимум трудодни за всеки член на селския колектив. Тежестта отново пада не върху икономическите, а върху репресивните административни мерки.

Пленумът се ръководи от Молотов. Стенограма за него не е издадена. Но в архивите са запазени някои извадки, реплики и други материали, от които се вижда, че Сталин и обкръжението му продължават да се облягат само на директивите, на командно-административния стил на управление в селското стопанство. В доклада Андреев посочва например такъв факт: в Киевска област 5,8% от членовете на кооперативите не работят в колхозите, а 18% от колхозниците са изработили едва не повече от 50 трудодни.[16] Напрегнатата тишина в заслушалата се в доклада зала нарушава въпросът на Сталин.

Сталин: А кои са тия, дето не участват в колхоза, разкрито ли е?

Андреев: Не е разкрито, другарю Сталин, нямаше начин. Една част са гурбетчии, а останалите — използвачи, готованци в колхозите.

Сталин: Има ли такива без нито един трудоден?

Андреев: Има. Не са работили нито един ден в колхоза. Живеят изключително от личното си стопанство.

Сталин: Те трудоспособни ли са или инвалиди?

Андреев: Има гурбетчии, има и стари хора. Но те дезорганизират, разлагат честно работещите колхозници с поведението си…

Участниците в пленума обсъждат допълнителни мерки, които да повишат заинтересоваността на колхозниците от интензифицирането на труда им. Но предложенията не са насочени за превръщане на колхозниците в истински стопани на колективите, да се демократизира управлението, да се повиши материалната им заинтересованост, да се осъществяват идеите за Лениновия кооперативен план, а към „принуждаването“, „задължаването“, „ограничаването“ и „притискането“ на работния човек.

В изказванията на Пономаренко, Денисенко, Седин и други има предложения още повече да се намалят размерите на земята за лично ползване, да се определи твърд минимум на изработените трудодни. Курбатов от Башкирия смята за необходимо да бъдат изселени от личните им стопанства всички колхозници. Багиров от Баку предлага да бъдат обобществени овощните градини, във връзка с което Сталин подхвърля: „Трябва да се обмисли. Вие трябва да представите някакви практически планове.“ — „Да представя предложения ли?“ — „Да.“

Жданов оформя тутакси репликата на „вожда“ като точка от постановлението на Централния комитет:

„Възлага се на др. Багиров да представи в ЦК на ВКП(б) свои предложения по въпроса за фактическото обобществяване на овощните градини.“

В изказването на Шчербаков се споменава, че в Ногинския район на Московска област 32% от семействата не вземат участие в колхозното производство, тъй като възрастните работят в „Електростал“ и в промишлените предприятия. А децата и старите хора не работят в колхоза.

Берия: А трябва непременно да работят.

Сталин: Имат ли помощни стопанства?

Шчербаков: Имат.

Андреев: Трябва и върху тях да се разпростре натуралният данък.

Сталин, който никога не е разбирал какво е естеството на селското стопанство, нито какви са вътрешните му „пружини“, води нещата както винаги към нови силови, административни решения.

С общи „усилия“ се изработват новите мерки, още по-твърди, а по отношение на личното стопанство понякога направо абсурдни. Ето един пример. Жданов предлага на пленума:

„Има предложение да се приеме поправката на другаря Сталин в 6-а точка на постановлението: «Председателите на колхози, допускащи предоставянето на колхозници и на лица, които не са колхозници, индивидуално косене на тревата в горските площи, да бъдат изключвани от колхоза и давани под съд като нарушители на закона».“ Набедените аграрници нанасят тежък удар върху помощните стопанства. И тогава става нещо обикновено значителна част от тревните площи да остава неокосена, но на колхозника категорично се забранява да коси трева дори в овразите и залесените места. Уви, в партийното ръководство господства абсурдната представа, че колхозниците могат да бъдат заставени да се трудят активно в общественото производство само със забрани. А всичко това не може да бъде наречено другояче освен разрушаване на селскостопанското производство. По-точно — довършване на разрушаването, което е започнало още преди десет години. Абсурдни изглеждат опитите да се регламентира всичко, от игла до конец, в нашата огромна страна, където различията в националните, природните и климатичните условия са толкова големи.

Възразяващи почти няма. Само Кулаков (както обикновено, инициали в документите от онова време няма) не се въздържа и проявява съмнение относно една от точките в проекта за постановление:

„Принуден съм да направя ето каква забележка: тук на страница 3-а са посочени сроковете за предаване на житото от частниците. Красноярският край трябва да предаде през юли 15% от житото. Но ние започваме жътвата едва на 1 август. Откъде да вземем жито през юли? От какви запаси да предаваме?“

Накрая в резултат на обсъждането се ражда още един документ — регламентиращ, задължаващ, заплашващ… Дори Сталин, както свидетелстват извадките от стенограмата, проявява съмнение в целесъобразността на обнародването му:

„Ако това нещо (постановлението на пленума — б.а.) се публикува от името на ЦК и Съвета на народните комисари, няма ли да внесе някакво объркване в колхозните работи?“

„Не, обратното, ще се стегнат — чуват се неуверени гласове от залата. — Народът отдавна вече чака…“

Навикът да се одобрява всичко казано от „вожда“ се е превърнал вече в плът и кръв… Нещо повече, „народът отдавна чака“ как повече да бъдат „ограничени“ възможностите му… А тези възможности са стеснени до краен предел по бюрократичните пътища на единомислието и единовластието. И ако все пак при оная сложна ситуация в промишлеността строгото централизиране и извънредните мерки дават известни резултати, то в сферата на селското стопанство положението е значително по-лошо.

Пак ще повторя, в последните предвоенни месеци трудовият пулс на страната бие ускорено. Вестниците пишат много за разгорелия се пожар на войната, за въздушната битка над Англия, за временната „забрана на танците в Германия“, за превръщането на Полша в „генералгубернаторство“, за „новите постижения на народното стопанство на СССР“. Радиото и печатът разгласяват нашироко указанията на Сталин и нареждането му до Държавната планова комисия (Госплан) да изработи генерален стопански план на Съветския съюз за 15 години, за да бъде решена главната задача: „да бъдат изпреварени основните капиталистически страни в производството на глава от населението — на чугун, стомана, гориво, електроенергия, машини и други средства за производство и предмети за потребление“[17].

Социалистическото всекидневие сякаш иска да заглуши с грохота на новите строежи тътена на приближаващата война. „Правда“ съобщава за строителството на третото разширение на московското метро, за конгресите на комунистическата младеж в републиките, за социалистическото съревнование на металурзите. Под красноречивото заглавие „Фалшивият филм“ се сипе огън и жупел върху кинотворбата „Законът на живота“, създадена от режисьорите А. Столпер и Б. Иванов, оценявана като проповядване на „гнилата философия на безнравствеността“. Оповестяват се дълги списъци с имената на сталинските лауреати: Ж. Я. Котин, Г. С. Акселрод, С. И. Волфкович, Д. Д. Шостакович, А. М. Герасимов, С. М. Айзенщайн, Б. М. Йофан, И. С. Козловски… Публикуван е пространният доклад на Н. С. Хрушчов, изнесен на съвещанието на партийно-съветско-колхозния актив в Киев. Възхвалявайки Сталин, членът на Политбюро възкликва с патос: „Другари, нашите успехи са колосални… но една задача, която си бяхме поставили — да получим по 100 пуда зърно от хектар — не изпълнихме…“

Днес, когато човек чете тия пожълтели страници, носещи му вести от отдавна отишло си време, усеща изключителното напрежение на всекидневието, дори когато става дума за театър, за нови строежи или за „кампанията по изучаване на чужди езици“. Дори там, където името на „вожда“ не се споменава направо, и там се усеща безпощадната му воля. Без воля всяка власт е призрачна. А Сталин, ще повторя, обича властта повече от всичко на тоя свят. Но притежавайки „стоманена“ воля, „вождът“ смята, че властта му и нейното усъвършенстване са все още далече от идеала. Указанията му се изпълняват бързо и точно, но не винаги качествено. Виновен за това е, както мисли Сталин, апаратът — главният механизъм на властта му. В ония години бюрократичната система се изкачва още по-нагоре по стълбата на усъвършенстването си. Максимална централизация, господство на директивата, примат на дисциплината над инициативата, тържество на психиката на „винтчета“ — това са елементите, съответстващи напълно на Сталиновото разбиране за социалистическа „демокрация“.

[1] Бонза (будистки жрец в Китай и Япония) — бел.ред. ↑

[2] Жилин, П. А. О войне и военной истории, с.185. ↑

[3] ЦГАСА, ф.33987, оп.3, д.1302, л.3. ↑

[4] ЦГАСА, ф.33987, оп.3, д.130, л. 53–56. ↑

[5] Устинов, Д. Ф. Во имя победы. М., 1988, с.223. ↑

[6] Некрич, А. М. 22 июня 1941 г. М., 1988, с.223. ↑

[7] ЦАМО, ф.15а, оп.2154, д.4, к. 224–233. ↑

[8] ЦГАОР, ф.8418, оп.25, д.199, я. 1–5, 45. ↑

[9] Проскуров и Миронов са били отговорни ръководители в Главното управление на ВВС на РККА. — Б. а. ↑

[10] ЦАМО, ф.8, оп.65, д.179, л.20-21. ↑

[11] Вознесенский, Н. А. Военная экономика СССР в период Отечественной войни. М., 1948, с.78. ↑

[12] ЦАМО, ф.2, оп.11569, д.300, л.17-24. ↑

[13] Пак там, ф.15а, оп.2154, д.4, л.224-233. ↑

[14] Пак там, ф.67, оп.12001, д.141, л.48-53. ↑

[15] ЦАМО, ф.81, оп.12079, д.45, л.160-163. ↑

[16] ЦПА ИМЛ, ф.17, оп.2, д.653. ↑

[17] Правда, 22 февраля, 1941. ↑

УБИЙСТВОТО НА ИЗГНАНИКА

В навечерието на войната Сталин няколко пъти се съветва с конструкторите как може да се постигне качествено предимство спрямо германците поне в някои компоненти на военната мощ. Има надежди, че скоро ще влязат в употреба реактивното устройство БМ-13, танкът Т-34 и редица други видове техника. Но един ден (а Сталин винаги намира поне половин час да се порови в книгите си) той отваря IX том от съчиненията на Троцки, където се намира студията му „Европа във войната“. В главата „Война и техника“ Троцки още през 20-те години пише: „Ако лавинообразното развитие на милитаризма през последния половин век — с всичките му изобретения и «тайни» на военната техника — не доведе войната до абсурд, то същевременно и не даде на нито една от страните такова особено, необикновено «средство», което би й осигурило в най-кратък срок победата.“[1] „И тук е успял!“ — измърморва Сталин в пристъп на нова злоба.

В най-големия кипеж на борбата за засилване на отбранителния потенциал на държавата през океана пристига едно дългоочаквано и не по-малко неочаквано съобщение: убит е Троцки. Вече няколко години е пусната „потеря“ след изгнаника. Но той проявява небивала предпазливост, пазят го десетки полицаи и негови съмишленици. По указание на Сталин се създава специално подразделение, занимаващо се с „проблема“ Троцки. „Вождът“ няколко пъти вече изразява пред Берия дълбокото си недоволство от нерешителността и липсата на изобретателност на неговите копои. И ето че „проблемът“ е решен. Дуелът между двамата „изтъкнати вождове“ на руската революция, по думите на Ленин, продължил повече от десетилетие и половина, е завършен. От най-близкото обкръжение на Ленин остава само Сталин, ако не се брои Молотов (макар че той едва ли може да бъде причислен към съратниците на Ленин). Но Сталин не изпитва нито радост, нито удовлетворение. Толкова много сили е разпилял в борбата си с този човек! Ако това беше станало през 1937 или 1938 г. — друга работа. В ония години зад всеки негов по-голям враг му се привиждаше сянката на Троцки; мяркаше му се навсякъде неговата ръка; струваше му се, че могат да се сбъднат и най-лошите негови пророчества. На всички политически процеси беше съден преди всичко Троцки, макар самият той да не седеше на подсъдимата скамейка. След безумствата от ония години Сталин сякаш се е наситил на омразата си към Троцки, отмъщавайки си на потенциалните му привърженици, а и самият Троцки не му се вижда вече толкова опасен и коварен. Сянката на войната е по-гъста и по-черна от сянката, която хвърля плакатната фигура на далечния изгнаник.

Сталин нарежда да се провери още веднъж информацията и на 22 август 1940 г. в „Правда“ се появява кратко съобщение:

ПОКУШЕНИЕ НАД ТРОЦКИ

Ню Йорк. 21 август. (ТАСС). Както съобщават американските вестници, на 20 август е било извършено покушение над Троцки, живеещ в Мексико. Извършителят, според собствените му думи, се казва Жак Мортан Ванденрайш и принадлежи към последователите и най-близките хора на Троцки.

Пристигналите от другия бряг на океана съобщения се потвърждават. И вече на 24 август „Правда“ се връща още веднъж към съобщението за Троцки, за да постави окончателно точка по въпроса. В редакционната статия „Смъртта на международния шпионин“ се отбелязва:

„Слезе в гроба човекът, чието име произнасят с презрение и проклятие трудещите се в цял свят, човекът, който в продължение на много години се бореше против делото на работническата класа и нейния авангард — болшевишката партия… Най-близките сподвижници на Троцки (на процесите в Москва — б.а.) признаха, че и те, а заедно с тях и техният шеф Троцки още от 1921 г. са били агенти на чужди разузнавания, били са международни шпиони. Начело с Троцки те са служели ревностно на разузнаванията и генералните щабове на Англия, Франция, Германия, Япония…

Убили са го привържениците му. Край на живота му са сложили същите ония терористи, които е учил да убиват от засада, да предателстват и да злодействат против работническата класа, против страната на съветите. Троцки, който организира злодейските убийства на Киров, Куйбишев и Максим Горки, стана жертва на собствените си интриги, предателства, измени и злодеяния.“

Сталин го прочита внимателно още веднъж. Намръщва се: свели са всичко до шпионажа. Й какво — излиза, че през всичките тези години се е борил само с някакъв си шпионин? А освен това защо така открито подчертават кой е убиецът? Като че ли убийството е извършено в Москва и всички ние достоверно знаем за това. Как всичко може да се срине с няколко несполучливи фрази… Сталин оставя вестника. Кой знае защо, си спомня първите срещи с Троцки.

Тогава, през 1905 г., на V конгрес на партията в Лондон Троцки просто не го забелязва. Всъщност нямаше никакви срещи, а случаен контакт между двама души, чиято борба един против друг ще обагри с взаимна омраза целия им живот. Сталин е буквално разтърсен от лекотата, с която в почивката между заседанията Троцки анализира увлечено сред група от младежи и една красива жена разликата между поезия и философия. „Поезията — обяснява човекът с бухнали гъсти черни коси и с красиви жестове, — вглеждайки се в капката роса, вижда великолепието й и съзира чрез него целия свят. А философията размазва капката роса по платното на битието, за да търси определението, дефиницията за влажност в същия този свят.“ Събеседниците го гледат с възхищение, те надали знаят (Сталин не знае — тук можем да минем без „надали“), че този начетен човек преразказва със свои думи образните разсъждения на Лудвиг Фойербах.

Втората им среща е през зимата на 1913 г. между две поредни арестувания на Сталин. Срещат се във Виена, където той отива по заръка на Ленин, за да организира публикуването на материалите от съвещанието на болшевиките, състояло се в Краков. Сталин отсяда в евтино хотелче. Вечерта взима чаша и слиза в бюфета да си налее чай. Двама души разговарят оживено около самовара. Единия от тях, сухоляв, възнисък, с черни къдрави коси, със сини очи, взиращи се през рамките на очилата, Сталин веднага познава. Та това е Троцки, меншевикът, който публикува критични статии. Сталин си спомня, че тогава го поздрави студено и си наля чай. За една-две минути в салончето се възцари тишина. Троцки го гледаше изпитателно, без още да знае, че този мургав, мълчалив човек ще заеме такова важно място в живота му. Той също огледа Троцки от главата до петите мълчаливо и съсредоточено с немигащи, присвити очи и пак така мълчаливо излезе.

А ето как описва тази среща Троцки. Пиел заедно с меншевика Скобелев чай, когато „влезе внезапно човек среден на ръст, мършав, с мургаво, пепеляво лице със следи от едра шарка… Скобелев ми обясни, че това бил кавказецът Джугашвили, който току-що бил станал член на болшевишкия централен комитет и, както изглежда, извоювал си е там известен престиж“. Кой знае защо, Троцки е запомнил добре тази среща с бъдещия си противник и неприятното впечатление, което е оставил у него. „Биеше на очи посредствената външност на кавказеца, страшната вдървеност на лицето му и дълбоката враждебност в жълтите му очи…“ Можел ли е да предположи Троцки, че след две десетилетия ще напише за този човек: „Процесът на издигането на Сталин стана някак си зад непроницаема политическа завеса. В един момент фигурата му в пълна бойна готовност за завземане на властта слезе от кремълската стена.“[2] Никой не му попречва. Днес историците се питат защо е станало така. Още веднъж ще подчертая, че на генералния секретар е трябвало да попречи не някоя отделна личност, а Централният комитет, цялата партия. Разглеждайки „алтернативните варианти“ — Бухарин, Фрунзе, Рудзутак и други болшевики от Лениновата школа — ние почти не разсъждаваме за възможния колективен лидер… Троцки не може до края на дните си да се отърве от парещата го мисъл, че със своята пасивност е помогнал на Сталин да слезе благополучно от „кремълската стена“ и в пълна бойна готовност да завземе властта… Сталин дълго още няма да научи какво впечатление са направили на Троцки първите му контакти с него. След 1917 г. няколко години наред срещите им ще бъдат твърде чести. И все по-неприятни.

Идва Октомври и „звездата“ на Троцки засиява със силен блясък. Мнозина пряко свързват името му с успеха на Октомврийското въоръжено въстание. Сталин се мръщи, когато по събрания, на митинги и в печата се сипят хвалебствени възгласи в чест на „любимеца“ на революцията. А тогава наистина са го възхвалявали…

„До Народния комисар на военните работи другаря Лев Давидович Троцки

За ознаменуване деня на Великата октомврийска пролетарска революция комунистическата ядка при Московския военноаптечен магазин към поверения Ви комисариат, приветствайки във Ваше лице героичната социалистическа Червена армия, взе решение да бъде открит клуб, който да носи името на нашия скъп вожд на Червената армия др. Л. Троцки. Тържественото откриване на клуба ще се състои на 9-и т. м. в 6 1/2 часа вечерта («Чистые пруды», 12).

Председател на комунистическата ядка:

(Подписът е нечетлив)“[3]

Сталин помни, че когато Троцки се появявал преди някое заседание, веднага привличал вниманието на всички: кратките му енергични фрази само подчертавали популярността на човека, от когото сякаш непрекъснато се излъчвали революционни флуиди… Троцки кимвал сухо на Сталин и подхващал с някого (Шляпников, Крестински, Бухарин или Муралов) оживен разговор.

Защо си спомня сега началото и продължението на историята на отношенията си с Троцки? Защо за Троцки винаги така много се е говорело? Защо, макар и в чужбина (а колко такива като него има!), продължава да бъде в центъра на вниманието? Сега сме 1940 г., войната е пред прага, а той мисли за Троцки…

Сталин разбира, че със смъртта на Троцки завършва един от драматичните етапи от борбата, започнала още в началото на века. На първо време борбата против Ленин се води по организационни и програмни въпроси. В този несъзвучен хор честичко се откроява гласът на Троцки. Когато Троцки заедно с Акселрод, Дан, Мартов и Потресов основават в Женева бюро на меншевишката партия, Лев Давидович излага особената си позиция в брошурата „Нашите политически задачи“. Наричайки Ленин „диктатор“ и „узурпатор“, Троцки фактически води атаките си от социалдемократически позиции.

С преминаването си на антиболшевишки позиции Троцки — според Сталин — до 1917 г. е демонстрирал своята непоследователност, опитвал се е да атакува партията ту отдясно, ту отляво. Не без повод, давайки оценка на тези идейни люшкания през февруари 1917 г. Ленин възкликва: „Пак Троцки! Винаги верен на себе си — извърта, мошеничества, позира като ляв, помага на десните, докогато е възможно…“[4] По-късно, в годините на революцията и гражданската война, „романтикът“ на революцията изхвръква феерично нагоре. Антиболшевизмът на Троцки се проявява отново след смъртта на Ленин, когато в „Уроците на Октомври“ се опитва да интерпретира по свой начин историята на Октомврийската социалистическа революция. Сталин още помни с какъв гняв е чел тия „Уроци“, макар че и сега не може да намери убедителни контрааргументи против много от твърденията на Троцки.

А пък колкото до антисъветизма, разсъждава Сталин, въпросът е още по-ясен. Борейки се против генералния секретар, Троцки беше съсредоточил огъня на своята политическа артилерия не само против него. На практика всичко създадено в страната за двайсет и толкова години след Октомври според Троцки е само проява на контрареволюционния „термидор“. В най-пълна форма антисъветизмът на Троцки намира израз в създаването през 1938 г. на IV интернационал, който се оказва колкото издръжлив, толкова и безплоден.

Сталин си спомня, че когато му донасят специалното издание на троцкистите, посветено на учредяването на IV интернационал, направило му впечатление, че на първите страници са поместени три портрета: на Лев Седов (по-големия син на Троцки), Ервин Вулф и Рудолф Клемент. Текстът гласи, че и тримата са станали „жертва на Сталиновата контрареволюция“. Тогава той внимателно прочете встъпителната статия на лидера на IV интернационал „Голям успех“, манифеста на учредителния конгрес и докладите, изнесени от участниците в първия конгрес. Неизменният му син молив подчертава думите: „налице е усилване на бюрократичните тенденции в съветското общество“, „опасност от унищожаване на всички завоевания на Октомврийската революция“, призива „да се извърши нова социална революция в Съветския съюз“, „да се възроди съветската демокрация (да се легализират работническите партии, свободата на словото и на събранията)“ и т.н.

Ръката на Сталин обгражда с молива още няколко пасажа в списанието. В един от тях се провъзгласява, че в приближаващата се война „военните неуспехи на съветското правителство ще бъдат за руския пролетариат най-малкото зло, откривайки му пътя към революционно въстание“.

„Предатели!“ — помисли си с омраза Сталин.

„Конгресът на IV интернационал — продължава да чете човекът, за когото отдавна бяха започнали да говорят като за единствения наследник на Ленин, — Ви изпраща (на Троцки — б.а.) горещ привет. Варварските репресии против нашето движение и особено против Вас не Ви позволиха да бъдете сред нас и да внесете в нашето обсъждане важния си принос на организатор на Октомврийското въстание, на теоретик на парламентарната революция и пряк наследник на Лениновото учение…“[5] Двама „изтъкнати вождове“, двама „наследника“… Сталин малко се вълнува от нападките на троцкистите против бюрокрацията (та можел ли е да знае в ония дни, че в наши дни тези фрази ще се възприемат като поразителни пророчества, които ще повтаря цялата партия и народът!). Него повече го уязвява обстоятелството, че някой някъде още вижда в Троцки носителя на Лениновия дух, интерпретатора на идеите му. Каквото и отношение да имаме към Троцки и троцкизма, трябва да признаем, че понякога критичните му тиради са улучвали целта: „превръщането на държавния инструмент на работническата класа в инструмент на бюрократично насилие“ е едно от „постиженията“ на сталинизма.

Нужно е да подчертая, че „благодарение“ на Сталин ние и досега се отнасяме към троцкизма не като към идеологическо течение, а като подривна политическа организация. Мисля, че това никога не е отговаряло напълно на действителността.

Малко преди окончателното си фиаско, на 21 септември 1927 г., Троцки завършва в Москва статията си „Допълнение към въпроса за произхода на легендата за «троцкизма»“. Естествено, не е могъл да я публикува, но тя е запазена в архивния му фонд. В статията си пише, че Зиновиев и Каменев, „за да прикрият собственото си огъване пред Сталин, започнаха да прибягват към плашилото на троцкизма“, че „легендата за троцкизма е заговор на апарата против Троцки, че в тази клеветническа кампания с най-голяма производителност се отличава Бухарин“. В края на статията Троцки проницателно резюмира: „С идеите шега не бива: те имат свойството да се вчепкват за класовите реалности и после да заживяват самостоятелно.“

В действителност точно така и става: идеите на Троцки „се вчепкват“, от една страна, за последователната линия на неприемане на Сталин и неговата система, а от друга — за радикалната, левичарската привързаност към марксизма. Именно това „вчепкване“ отразява съдържанието на троцкизма.

Както и по-рано бях отбелязал, изгоненият Троцки отнася със себе си доста документи, главно копия. А оригиналите по-късно биват „арестувани“ и цели десетилетия лежат „заточени“ в архивите. От документите на Революционния военен съвет на републиката разбрах, че в тях са малко материалите, свидетелстващи за лична кореспонденция между Сталин и Троцки. А доколкото се срещат такива документи, те са сухи, често без да се споменава името, без елементарни обръщения. Недоброжелателството между двамата е било силно още в годините на гражданската война. Ето извадки от две писма-доклади на Сталин до Троцки, изпратени до Революционния военен съвет през 1918 година.

„До Троцки

Копие до Ленин

Тъй като времето е малко, пиша кратко и по точки.

1. Всички ние сгрешихме, обявявайки отделна казашка мобилизация (закъсняхме в сравнение с Краснов)…

6. Царицин се превръща в база за снабдяване и набавяне на оръжие за военните действия и прочее. Такъв пипкав военен ръководител като Снесарев тук не върши работа. Няма ли при Вас други кандидати?

7. Вратите на щабовете, кой знае защо, са отворени за членовете на френските мисии. Заявявам, че ако те (французите) попаднат в ноктите ми, няма да ги изпусна.

Царицин, 12 юли 1918 г.

Народен комисар Сталин“[6]

Ни „здравейте“, ни „довиждане“, нито някакво обръщение според революционната етика, щом това е официален доклад. Но неповторимият похват вече си личи: „ако ми попаднат в ноктите, няма да ги изпусна“.

Другият доклад на Сталин прилича на първия, но вече с елементи на ултиматум:

„От 20 септември положението на нашия фронт се промени донякъде не в наша полза… Нещата може да се оправят с натиск откъм северните участъци на Южния фронт, но тези участъци са абсолютно бездейни, а командващият Ситин странно защо не се интересува от положението на фронта като цяло… Заявяваме, че ако по най-бърз начин не удовлетворите исканията ни (Сталин иска снаряди, патрони, снаряжение — б.а.), ще бъдем принудени да прекратим военните действия и да се оттеглим на левия бряг на Волга.“[7]

Както и преди, в донесенията явно проличава недоверие към военните специалисти и враждебност към Троцки. След няколко години тя ще се превърне в омраза.

Но заедно с това Сталин сигурно се е съгласявал с решителността на Троцки в критичните моменти. Импонирало му обстоятелството, че народният комисар прилага без колебание репресии и терор на фронта, щом възникнат съмнения в отделни лица или цели части. Един ден, вече след гражданската война, Сталин преглежда няколко папки от онова далечно време, търсейки материали, компрометиращи Троцки. Привличат вниманието му няколко телеграми на Троцки до Разколников. Ще цитирам две от тях.

„Казан. До Военнореволюционния съвет. За Разколников

По Волга се мотаят много плавателни съдове с белогвардейци, разбойници и гешефтари (точка). Трябва да се сплаши тая паплач (точка). С тая цел няколко парахода със заловени престъпници да се подложат на сурова разправа на самото място (точка). Обсъдете във Военнореволюционния съвет (точка). Вземете всички необходими мерки.

15.VII.1918 г.

Троцки“[8]

В другата телеграма до Разколников се отбелязва:

„Между комисарите има много хапльовци. При съмнителните командири поставете твърди комисари с револвери в ръцете. Изправете началниците пред избора: победа или смърт. Не сваляйте очи от неблагонадеждните началници. За дезертиране на лица от командния състав комисарят отговаря с главата си. За взетите мерки да се донесе. Телеграмата да се публикува.

28.VII.18

Троцки“[9]

Сталин не намира тук нищо заговорническо. Той постъпваше на фронта точно така, а често и още по-жестоко. Изобщо, без да осъзнава това, по много въпроси, свързани със склонност към основни промени, Сталин постъпва като по-голям троцкист от Троцки.

Толкова много сили бе пропилял в борбата си с Троцки, че сега, когато научава за смъртта на своя враг, изпитва само някакво усещане за празнота, за вакуум, надявайки се, че този вакуум с течение на времето ще се „изпълни“ с удовлетворение. И мислено повтаря думите си, казани по-рано: „Троцкизмът като дребнобуржоазно течение в международното работническо и комунистическо движение се превърна в тумор върху здравите сили, борещи се с буржоазията и милитаризма.“ Дефинициите от този род се цитират, заучават се наизуст, повтарят се многократно. Всъщност, станал е „теоретик“ само благодарение на борбата си с троцкизма и с другите „уклони“.

Да, в първите часове след получаването на дългоочакваното известие Сталин не изпитва удовлетворение. Но по-късно, когато осъзнае, че най-опасният, най-умният, най-упоритият му противник не е вече между живите, ще преживее вътрешен триумф на победител, прекрачил трупа на своя враг — враг, чиито ръце не държат вече оръжие… Сталин отдавна е разбрал, макар и никога да не е говорил за това на своите късогледи съратници, че истинско усещане за несподелена власт, за изключителност на своето „аз“, за някаква богоизбраност изпитва само когато прекрачва труповете на реалните и потенциалните си противници. За оправдание пред себе си (много скоро то вече няма да му е нужно!) сигурно си е казвал, че ако той не ги унищожи, те ще го унищожат. Властта е оцеляване. Истинска власт е оная, която е в ръцете на един човек. Всеки, който може да се усъмни в абсолютното му право на безгранична власт, трябва да бъде отстранен. Та нали единствено „вождът“ персонифицира социализма, онова обетовано общество, към което се стремят милиони хора! А който се съмнява във „вожда“, значи се съмнява в социализма! Разсъждавайки за властта и повалените врагове, Сталин сигурно си е мислел: сега май не е останал нито един от Лениновите времена, който би могъл да го познава по-отблизо. Изглежда, че от Лениновата гвардия единствено той е останал. А властта изисква единственост! Само при постигането на това състояние може да се изпита опиянението от властта. На него само е отредено да разбере това. А правото му на единственост бе постоянно оспорвано от оня, който сега навеки ще остане под белоснежния обелиск в Койоакан.

„Вождът“ си спомня няколко от последните статии и документи, написани от Троцки и публикувани в неговия „Бюлетин на опозицията“. В посланието си „До учредителния конгрес“ на IV интернационал, напечатано през 1938 г., Троцки пише, че „диспропорцията между сегашната наша сила и утрешните задачи е по-ясна нам, отколкото на нашите критици. Суровата трагична диалектика на нашата епоха работи за нас. Войната ще доведе масите до крайно отчаяние и вълнения и те няма да намерят друго ръководство освен IV интернационал“. В друг документ Троцки мистично провъзгласява: „В идните 10 години Програмата на IV интернационал ще получи поддръжката на милионите и тези революционни милиони ще бъдат в състояние да щурмуват небето и земята.“ Той предрича с ентусиазъм триумфа на IV интернационал в условията на една нова, втора световна война, че у мислещите трезво читатели веднага се създава впечатлението: Троцки очаква с нетърпение войната, защото само с нея свързва връщането си на политическата сцена на историята, рухването на сталинизма и изкачването си на равнището, съответстващо на неговия ум. „Първите жертви на идващата война — провъзгласява Троцки — ще бъдат партиите от III интернационал. И тогава IV интернационал (възглавяван, то се знае, от Троцки — б.а.) ще стане най-голямата сила в света.“

Сталин се разхожда от единия до другия край на кабинета си и взема купчето с „Бюлетини на опозицията“. Намира брой 65-и от 1938 г., отваря на нужната му страница и без да сяда, се задълбочава в четене на уводната статия, написана от Троцки. (Малцина се решават да прочетат отново редове, в които ги хулят и ругаят; Сталин не е от малодушните. Той чете и така попълва ресурсите си от омраза.)

„За какво стои Сталин зад кулисите и на туй отгоре се усмихва под мустак? Фашизмът крачи от победа към победа и намира помощ главно… в сталинизма. Страхотни военни заплахи чукат на вратите на Съветския съюз, а Сталин избра тъкмо този момент, за да подкопае армията и стъпче нацията (става дума за процеса над военните — б.а.).“

Изгнаникът пророкува (и май че не е бил далече от истината), че ще има „друг процес, истински. Тогава няма да се намерят в човешкия език думи, с които да бъде защитен най-отвратителният от всички каиновци, които историята познава… Паметниците, които си е издигнал, ще бъдат унищожени или взети от музеите и поставени в залите на тоталитарните ужаси. И победоносната работническа класа ще преразгледа всички процеси, публични тайни, и ще издигне паметници на нещастните жертви на Сталиновата злоба и безчестие по площадите на освободения Съветски съюз…“

„Вождът“ Сталин затваря гневно „Бюлетина…“, хвърля списанието на лавицата и тръгва покрай заседателната маса: „Нима ще могат някога да повярват хората на такива дивотии? Нима троцкистите и техните ратаи не признаха публично престъпленията си?“

Крачейки с угаснала лула в ръката, Сталин може би си е повтарял, че никакво бъдеще няма да види троцкизмът, ако работата бъде доведена докрай още сега.

И не току-тъй скоро след получаването на известието за убийството на Троцки Берия (със съгласието на Сталин) издава нареждане за „ликвидиране на активните троцкисти в лагерите“. В навечерието на войната пробягва по лагерите още една, не толкова забележима вълна, която помита последните осъдени като „активни троцкисти“. Печора, Воркута, Колима и Соловките стават неми свидетели на кървавото отмъщение, сподирило убития лидер на IV интернационал. Сталин все още не иска да разбере, че смъртта на човека не е ефикасно средство за борба с идеите му. Той все още се надява, че по този начин ще отстрани възможността за възникване на другомислие и опозиция, дори сподавена, духовна.

Статиите на Троцки са в състояние само със заглавията си да го накарат да побеснее. Например на 2 септември 1939 г. Троцки отпечатва памфлетите си „Сталин — интендант на Хитлер“. Когато ги чете, Сталин все едно че чува гласа на Троцки: „Съветският съюз стои на ръба на пропастта. Всички козове на Сталин пет пари не струват в сравнение с ресурсите и мощта, която придоби Хитлер и която ще използва против Съветския съюз.“ Опълчвайки се против Сталин и предричайки му катастрофа, Троцки все пак изразява надежда, че „държавата на работниците в СССР има шанс да оцелее“.

Троцки не желае Съветският съюз да претърпи поражение, а желае да бъде свален Сталин. В пророчествата му за наближаващата война се долавя раздвоение, защото изгнаникът разбира, че само поражението на родината му може да лиши от власт Сталин. В разсъжденията на Троцки намира израз еволюцията му на способен и талантлив човек, който обаче винаги е имал свои, особени приоритети относно ценностите. Веднъж Троцки казва, че природата е надарила твърде икономично с интелектуални способности мнозина от видните, дори изтъкнати вождове на революционното движение. Недоимъкът на интелект тия хора компенсират обикновено с натиск, твърдост и енергия. Изглежда, в тези разсъждения има и частица истина.

Себе си Троцки смята преди всичко за човек, който е надарен щедро с онова, което днес ние наричаме интелект. Той гледа на себе си като на епицентър на събитията, в които участва. Революционните идеали са били винаги за него неща, които могат да изведат на преден план неговата висока интелектуална стойност. Дори гледа да подкани някак идващата война да побърза, защото вижда в нея единствения начин за свалянето на Сталин. Но не иска да признае това дори пред себе си. Вероятно, така става, когато човек не може или не иска да определи вярно съотношението между личното и общественото. Дори новите му революционни проекти за бъдещето, утопични по същност, се свеждат до старата му теория за „перманентна революция“, но начело… с него, с Троцки. Например в предговора към брошурата „Живата мисъл на Карл Маркс“ той предсказва, че в резултат на новата световна война ще загинат и фашизмът, и сталинизмът, а новата пролетарска революция „ще сложи началото на Съединените европейски щати“[10]. Троцки не го казва направо, но ясно дава да се разбере, че авторът на идеята трябва да застане начело на тези щати.

Кой знае защо, Сталин си спомня как бе взето решението за изгонването на Троцки в чужбина. Политбюро на няколко пъти се връща към този въпрос. По време на неофициалните разговори Киров, Риков, Томски, Куйбишев, Микоян и Петровски се изказват предпазливо: може би Троцки се е осъзнал? Ами ако си признае вината? Не би ли могло да му се даде някакъв второстепенен пост? Защото популярността на този човек е все още голяма. Сталин не прие никакви отстъпки. Злобата и отмъстителността му нямат „заден ход“. Той знае, че не може да се чувства спокоен, докато Троцки е жив, докато е в Съветския съюз. След размяната на мнения (тогава това беше все още възможно) решават да проверят как се отнася към помирението самият Троцки. И изпращат в Алма Ата човек от Центъра. След една-две седмици получават телеграма: Троцки не смята, че е виновен, и не вижда основа за помиряване със Сталин. Когато прочита съобщението, генералният секретар поглежда тържествуващо съратниците си: какво ви казвах? Та той е уверен, че Троцки е враг, който не иска да сложи оръжие. Вече никой не оспорва решението за изгонването на Троцки от страната.

А ето как си спомня за този факт Троцки на 18 февруари 1935 г.

„По времето, когато живеехме в Алма Ата, веднъж при мен дойде някакъв съветски инженер уж по собствена инициатива, уж че ми съчувства. Разпитваше ме как живея, огорчаваше се и някак покрай другото ме запита предпазливо:

«Не мислите ли, че са възможни някакви стъпки за помирение?»

Ясно беше, че инженерът е изпратен да опипа тихомълком почвата. Отговорих му в смисъл, че сега за помирение не може и дума да става не защото аз не го искам, а защото Сталин не може да се помири, той е принуден да върви докрай по пътя, по който го е довела бюрокрацията.

«С какво може да свърши това?»

«Със секира — отговорих му аз, — с нищо друго Сталин не може да сложи край на този въпрос.»

Моят посетител изкриви уста, той явно не очакваше такъв отговор и скоро си отиде.

Мисля, че този разговор изигра голяма роля за взимането на решение за изгонването ми в чужбина. Възможно е Сталин и по-рано да е мислел да постъпи така, но да е срещнал опозиция в Политбюро. Сега имаше в ръцете си силен аргумент: Троцки сам е заявил, че конфликтът ще стигне до кървава развръзка. Изгонването му в чужбина е единственият изход!“[11]

Сталин никога няма да прочете тези редове от дневника на Троцки, макар че и тогава, през 1929 г., не е смятал изгонването му за най-доброто решение. Но да съди, а камо ли физически да ликвидира своя главен съперник, по онова време той още не може.

Известието за смъртта на изгнаника е потвърдено. Сталин затваря очи и пред него се изнизва бързо цялата история на техните взаимоотношения, на враждата им, преминала във взаимна омраза. Въпреки диаметралната противоположност между положението му на всесилен диктатор и положението на изгнаника, изгнаникът непрекъснато го хапеше, жилеше, разобличаваше, непрекъснато протестираше, заявяваше…

Сталин беше научил, че изгнаникът е започнал да пише книга с пределно лаконичното заглавие „Сталин“. Когато диктаторът прочете това в бюлетина с новините, който всеки ден му носеха, тръпки го побиха. Не, през 1938 г. той вече не се бои от Троцки, отнася се доста спокойно към многото статии, мяркащи се в буржоазните издания и съчинявани от разни ренегати, белогвардейци, троцкисти или просто ненавиждащи социализма. Животът на вестникарската статия прилича на съдбата на пеперудата. Така както и животът на тънката брошура на Троцки „Престъпленията на Сталин“, написана по време на тайното му морско пътешествие с танкера „Рут“ от Норвегия до Мексико. Те бързо се забравят. Но книгите — значително по-бавно. На Сталин са известни способностите на Троцки и му е ясно, че изпод перото му може да излезе нещо изключително злъчно. Познавайки „скорострелността“ на Троцки, Сталин чака появяването на книгата през 1938, 1939, 1940 година… Може пък да не излезе? Но тъй или иначе подканва Берия да побърза, не скрива недоволството си от нерешителността на агентурата му.

Ала откъде да знае, че Троцки, решил се да стане биограф на смъртния си враг, ще претърпи, както му е тръгнало, творчески неуспех? Навярно това е най-слабата му книга. Освен отмъстителност, злоба и злъч друго нищо не може да изцеди вече от крайчеца на перото си. Да, с голямо усилие на волята си Троцки успява все пак да напише седем глави от голямата по неговия замисъл книга. В центъра й е Каин, носил маските на Сосо, Коба, на революционер, на могъщ вожд на партия и на велик народ. Дори без да чете книгата, всеки, който е запознат с отношенията между Сталин и Троцки, може да съди за съдържанието й. Написана е с черното мастило на омразата, макар и до голяма степен оправдана. Както е казал Наполеон, „всичко си има граница, дори омразата“. Премине ли човек тая граница, непременно загубва нещо — истината, разсъдъка или спокойствието си. По страниците на незавършената биография на Сталин Троцки е разпилял безполезно таланта си на публицист, литератор и най-вече на обективен историк. Много от казаното за Сталин е вярно. Но в книгата има и доста измислици и предположения, подчинени на една цел: да покажат как Каин се е превърнал в Свръхкаин. И с оглед на това Троцки е принуден да съчини например, че Сталин бил „подслонил“ буржоазията, и опирайки се на нея се изкатерил на върха на властта. „Предишни помешчици, капиталисти, адвокати и техните синове, неуспели по една или друга причина да забегнат в чужбина, са включвани в държавния апарат, а някои и в партията.“ Твърди дори, че в държавния апарат на Съветския съюз са останали „представители на едрата буржоазия и на помешчиците“[12].

Според Троцки, по чиито стъпки вървят и мнозина историци, Сталин е злодей по рождение, безнравствено чудовище още от детинство. Не е нужно да се доказва, че този подход, с който се сблъскваме често и днес, е ненаучен. Предварително никой не може да бъде смятан за престъпник. И никой не се ражда злодей. Отрицателните черти — подозрителност, потайност, жажда за власт, отмъстителност — не винаги и не отведнъж намират отдушник в престъпленията. Не бива да се преценява еднакво Сталин през 1918, 1924 и 1937 година. Той е и… не е той. Не ще и дума, че по силата на редица обективни и субективни причини и обстоятелства десет години след първата му „коронация“ той твърде много се променя. Много е и стореното от него, което никога няма да му бъде простено. Но трудността да бъде създаден политически портрет на този човек се крие тъкмо в това, че борейки се наглед за идеалите на социализма (схващани крайно изопачено, вулгарно, схематично и догматично), да, именно борейки се за тях, той върши едновременно грешки и тежки престъпления.

Разбира се, в биографията на Сталин, която е започнал да пише Троцки, той не е представен с цялата противоречивост на личността му. Поради това публикуваните на Запад глави от книгата не предизвикват, струва ми се, голям научен и исторически интерес (както и някои други негови книги). Но те могат да бъдат доказателство, че Троцки се е борел главно със Сталин, а не със сталинизма като явление.

По стечение на обстоятелствата Сталин не успява да прелисти този труд. Иначе щеше да прочете редове, които щяха да го накарат да побеснее. „Ако се опитаме да намерим в историята подобие на Сталин — пише в далечния Койоакан Троцки — ще трябва да отминем не само Кромуел, Робеспиер и Наполеон, но дори Мусолини и Хитлер. Ние ще разберем по-добре Сталин, ако мислим с термините (така е в текста — б.а.) на Мустафа Кемал паша или може би на Порфирио Диас[13].“[14] Мисля, че казаното е достатъчно, за да добием представа за безграничната озлобеност на Троцки, основа на която са лични мотиви. Впрочем какво друго би могъл да изпитва Троцки спрямо човека, който го е направил скитник, „гражданин без виза“ и е унищожил фактически всичките му най-близки роднини.

Троцки е имал време да оцени правилно Сталин и системата му. Той мъчително се лута: отхвърляйки напълно Сталин, напразно се мъчи да отдели от него онова, което е останало пролетарско, работническо, марксистко. Не греши в извода си, че сталинизмът не е закономерност, а „историческа ненормалност“. Правилно смята, че главният Сталинов продукт е създаването на бюрократичния колективизъм и на апаратния механизъм. Не без основания предполага, че някой ден неизбежно ще избухне остър конфликт между бюрокрацията и социалната инициатива. В края на земния си път Троцки очевидно се заблуждава, когато твърди, че Съветският съюз „е останал работническа държава само като възможност“.

Привързаността му към идеята за „перманентна революция“ не го напуска през целия му живот. През 1940 г. пише, че ако разпалващият се пожар на Втората световна война не доведе капитализма до крах, историческата перспектива, обрисувана от марксистите, ще трябва да се преосмисли. „Ако международният пролетариат се окаже неспособен да изпълни мисията си, социалистическата програма, основаваща се на вътрешните противоречия в капиталистическото общество, ще се превърне в утопия.“. Не е възможно годините на поражения, изгнаничество и гонения да не се отразят върху песимистичните пророкувания на Троцки. Но той в едно си остава непроменен: всички неволи и лишения на пролетариата и на работническото движение са свързани с „бюрократичното израждане“ на Сталин и най-близкото му обкръжение.

Разбира се, Сталин е имал възможността да развенчае лидера на новия Интернационал. Това прави и послушният Коминтерн, който отдавна е осъдил „разколническата и антисъветската дейност“ на Троцки. Дори в годините на настъпление на реакцията, активизирала се особено след триумфалните победи на народните фронтове, Съветският съюз има много приятели в лицето не различни обществени организации, които виждат в него единствената опора на борбата против фашизма и надигащата се война. Съветската пропаганда в чужбина, осъществявана по различни канали, разполага в арсенала си и с такъв постоянен аргумент: „Троцки е маша на империализма, негов шпионин, един от организаторите на подривните действия против Съветския съюз.“ Пускан в различни вариации, този тезис „върши работа“ въпреки явните преувеличения. Където и да се намира Троцки — във Франция, в Норвегия или в Мексико, — навсякъде го посрещат многобройни идейни и политически врагове. Това са не само членове на комунистическите партии, на професионалните съюзи и на прогресивните организации, но често и хора сред неговите привърженици, разочаровани от безплодието на програмата му.

Конфедерацията на мексиканските работници, Мексиканската комунистическа партия и нейният лидер Ломбардо Толедано протестират яростно против идването на Троцки в Мексико. Изгнаникът се ползва с трайната репутация на „враг на социализма и работническата класа“. Пребиваването му в Мексико се съпровожда с непрекъсната борба на много обществени организации за екстрадирането му от страната. Троцки наистина се оказва, както той се изразява, „човек на цялата планета, но без виза“.

Страхувайки се от покушение, той ограничава до минимум излетите си в планината, пътуванията си до столицата Мексико, посрещането на познати и посетители. Един след друг изчезват, напускат го мнозина от приятелите на семейството му. До края му остават верни приятели Алфред и Маргарита Росмерови, които познават Троцки от времето на Първата световна война. Троцки се върти като в клетка в своя Койоакан, търсейки пътища за активизиране на борбата си със Сталин. Но безуспешно. Гласът му невинаги се чува в света, а още по-малко в страната на съветите. Сектантството, лозунгът, фразата, често пъти откъснати от живота, не са в състояние да променят каквото и да било в Съветския съюз.

Троцки пази в паметта си отминалите дни: там са и триумфите, и несбъдналите се надежди. И вечер потъва понякога в спомени. Веднъж, разговаряйки с Росмерови, подхвърля версията, че Сталин е отровил Ленин. Без да разполага с каквито и да било конкретни данни, захвърленият далече от родината прибавя все нови и нови зловещи щрихи към портрета, който се е заловил да рисува. Троцки предполага, че като научава за писмото на Ленин до конгреса, Сталин не иска да рискува и ускорява събитията.[15] Но дори Росмерови изказват съмнения за тази версия. Троцки има само един аргумент, който впрочем изтъква и в книгата си „Сталин“: щом Сталин уби всички съратници на Ленин, защо да не е отровил и самия вожд?

Но Сталин не нарежда да му направят превод на книгата. Това е по всяка вероятност единственият труд на изгнаника, който диктаторът не пожелава нито да види, нито да прочете. Тъй като недовършената книга на Троцки излиза чак след смъртта му, тя вече не го интересува. „Вождът“ иска пропастта на историята да погълне по-бърже онова, което го е плашело.

Подпомогнати от мексиканските власти, троцкистките организации наемат за Троцки голяма къща в градчето Койоакан и я превръщат в истинска крепост, оградена с висок бетонен зид, над който се издига наблюдателна кула. Това е сграда с обковани с желязо врати и със сложна сигнална система. Троцки се охранява денонощно от най-малко десет полицаи и специални агенти. Има дори бронирана жилетка и я слага винаги когато излиза извън оградата. Скрит в убежището си, той прави изявления и дава интервюта, в които предрича скорошен край на Сталин и по всяка вероятност победа на Германия над Съветския съюз. През последните две години от живота си Троцки преминава към идеологическа война с предишната си родина. Буржоазната преса и радиостанциите на много капиталистически страни на драго сърце разпръскват по света пламтящите от омраза към Сталин откровения на Троцки. През април 1940 г. Троцки подготвя възванието „Писмо до съветските работници: вас ви лъжат“, в което фактически ги призовава да свалят в навечерието на войната Сталин. Четири месеца преди смъртта си Троцки пише: „Октомврийската революция беше извършена в интерес на трудещите се, а не в интерес на новите паразити. Но поради закъсняването на световната революция, поради умора и до голяма степен поради изостаналостта на руските работници, а особено на селяните, в Съветската република се издигна нова, антинародна, насилническа и паразитна каста, вожд на която е Сталин…“ И по-нататък, загубил всякаква представа за реалността, призовава към въстание против „новата каста“. За подготовката на „такова въстание е нужна нова партия, смела и честна революционна организация на най-напредничавите работници. Четвъртият интернационал си поставя задачата да създаде такава партия в СССР“. Възванието завършва с думи, изразяващи дългогодишните неизменни въжделения на Троцки, основани върху омразата му към Сталин и привързаността му към световната революция:

„Долу Каин Сталин и камарилата му!

Долу хищната бюрокрация!

Да живее СССР, твърдината на трудещите се!

Да живее световната социалистическа революция!

25 април 1940 г.

С братски поздрав

Л. Троцки“[16]

Когато Сталин прочита „Писмото до съветските работници“, извиква Берия и зловещо го предупреждава, че всичко това му е дошло вече до гуша и започва да се съмнява: искат ли или не искат в НКВД да сложат точка на въпроса? Народният комисар провежда цяла серия от съвещания; удвоени са усилията, насочени към ликвидиране на изгнаника, вещаещ зловещо беда на Сталин. Както изглежда, било е решено максимално да се използва недоволството на редица обществени организации от дейността на троцкистите, особено по време на гражданската война в Испания. Както пише Давид Алфаро Сикейрос в книгата си „Наричаха ме безстрашния полковник“, още в Испания бил решил с другарите си: „Да става каквото ще, но щабквартирата на Троцки в Мексико трябва да бъде унищожена дори ако се наложи да се прибегне до насилие.“[17]

През този период дейността на Троцки спомага обективно (независимо дали е искал това, или не) на домогванията на Берлин, където внимателно следят „словесната война“ между Троцки и комунистическите организации в различни страни, без да изразяват публично дълбокото си удовлетворение от създалата се ситуация. В редица свои документи Коминтернът осъжда недвусмислено дейността на IV интернационал и на лидера му Троцки, „подхранващи силите на войната“.

В тази обстановка срещу Троцки се извършват две покушения, второто от които завършва със смъртта му. На 24 май 1940 г. рано сутринта „група неизвестни“, преоблечени като полицаи, разоръжават охраната и атакуват къщата, в която живее Троцки. (Както пише Сикейрос, „ние, участниците в националнореволюционната война в Испания, сметнахме, че е настанало време да бъде осъществена замисляната от нас операция по овладяването на тъй наречената крепост на Троцки в квартала Койоакан“.) Нападателите буквално нашарили с куршуми стените на стаята, където се криели Троцки и жена му. Те успяват да легнат в ъгъла, зад кревата. Няколко десетки куршума пробиват стената там, където двамата току-що са били. Троцки, жена му и внукът им не пострадват. Ала на всеки следващ ден, в който все още са живи, те почват да гледат като на подарък от съдбата. Всичко е ясно: след тях е пусната силна и опасна потеря. Троцки живее като в килия за осъдени на смърт, които не знаят кога ще дойде часът на изпълнението на присъдата. Той вече няма нито силите, нито желанието да избяга където и да е. Не може да се скрие и да млъкне. А войната със Сталин му оставя крайно малко шансове да оживее. Противникът му не обича и не е научен да спира на половината път към целта, която си е поставил.

Извършеното от мексиканските власти разследване отначало не дава резултат — нападателите не са открити. Възниква дори подозрение, което намира място в американските и мексиканските вестници, че самият Троцки е инсценирал това нападение, за да компрометира Мексиканската комунистическа партия, Сталин и всички, които ги поддържат.

Пристигналият за разпит полицай пита Троцки:

— Подозира ли господинът конкретно някого за покушението?

— Разбира се — отговаря оцелелият по чудо изгнаник. Навежда се над ухото на полицая и не без артистична предвземка прошепва заговорнически:

— Авторът на нападението е Йосиф Сталин…

Но убиецът е вече край Троцки. Още през 1939 г. получава свободен достъп в къщата, представящ се като Жак Морнар, белгийски поданик, приятел на американската троцкистка Силвия Агелоф — една от секретарките на Троцки. Занимавайки се с кинобизнес, Морнар се представя в деловите кръгове и като канадския гражданин Франк Джексън. Най-напред Джексън се запознава с приятелите на Троцки Росмерови, което в края на краищата облекчава достъпа му до строго охранявания изгнаник. През май 1940 г. Джексън се запознава най-сетне лично с Троцки. След това започва епизодично да посещава Койоакан и в частните си разговори дава да се разбере, че симпатизира на позицията на Троцки, и предлага различни планове за подобряване на финансовото положение на IV интернационал. Както по-късно става известно от американския печат, той спечелва доверието на Троцки. И повежда често разговор за „силните личности“, за „твърдата ръка“. У Троцки, както си спомня след време жена му, дори възникват подозрения не е ли фашист този бизнесмен? В действителност „бизнесменът“ е испанецът Рамон дол Рио Меркадер, един от изпълнителите на волята на „вожда на народите“, с когото впрочем няма никога да се срещне.

Някъде около средата на август Джексън помолва Троцки да прегледа статията му по някакъв дребен въпрос. Троцки изказва някои свои забележки. На 20 август, във вторник вечерта, Джексън пак идва с поправената вече статия, влиза в кабинета на Троцки и гомоли да прегледа текста. Троцки работи над свой ръкопис. Току-що е завършил главата „Термидор“ на книгата си „Сталин“, в която саркастично написва: „По заповед на Троцки, отдалечен на хиляди километри, станаха чужди шпиони ръководителят на правителството Риков и повечето народни комисари — Каменев, Рудзутак, Яковлев, Розенголц, Чернов, Иванов, Осински и други… всички те са участвали в заговор против съветската власт, когато тя се намираше в техни ръце…“ Подбирайки най-оскърбителните думи, за да характеризира Сталиновите престъпления, Троцки завършва главата с фразата: „Под тази картина трябва да бъде поставен подписът на майстора й: Йосиф Сталин.“[18]

Както по-късно споменава в показанията си Джексън, влизайки в кабинета, „сложих шлифера си на стола, измъкнах отдолу алпийския си ледокоп, затворих очи и с все сила го стоварих върху главата на зачелия се Троцки“. По думите на Джексън пред съда, жертвата издала „ужасно силно стенание. Ще чувам този вик през целия си живот“. Агонията на Троцки продължава още едно денонощие.

Троцки е по-голям от Сталин само с месец и половина. Бившият председател на Революционния военен съвет често се взира в миналото, търсейки часа и деня, станали фатални в живота му. Търси ги и… не ги намира. Връстникът му се оказва по-голям щастливец в дълголетния им смъртоносен спор. В трагедията на Троцки е отразена трагедията на междуособната борба, която след смъртта на Ленин приема по инициатива на Сталин такива изродени и страшни форми. Белият обелиск с издълбани в него сърп и чук, издигнат на гроба на Троцки в двора на последното му убежище в Койоакан, е отдалечен на хиляди километри от Яновка, близо до Бобринци в Украйна, където е роден единият от „изтъкнатите вождове“ на руската революция. Гробът му отдавна вече е станал място за задоволяване на празното любопитство на туристите.

Съдбата на Троцки е неотделима от нашата история. Трагедията на изгнаника е наистина ужасна: рухват личните надежди, загиват по волята на Сталин всичките му близки, илюзия се оказва главната идея в живота му — „световната социалистическа революция“ — и накрая е убит от изпратен от Сталин човек. Но в последна сметка трагедията на Троцки, макар и с голямо закъснение, като че ли се обагря оптимистично: главният му враг и антипод е анатемосан от историята. Троцки, този Дон Кихот на световния революционен пожар, ще остане завинаги в историята като личност колкото ярка, толкова и противоречива, колкото проницателна, толкова и славолюбива. Докато, по думите на Луначарски, Ленин е човекът, „обединяващ утрешния свят“, Троцки и Сталин, след като стават „изтъкнати вождове“, тръгват по различни пътища, защото никой от тях не мисли за възтържествуването на идеята без собственото си възтържествуване.

От джоба на арестувания Джексън е иззето писмо, в което той нарича себе си „разочарован привърженик на Троцки, дошъл в Мексико с други цели“, но тук узряло у него „решението да убие престъпника“. Не можел да прости на Троцки, посочва се в писмото, „сговора му с лидерите на капиталистическите държави“. Обществеността веднага задава въпроса: какъв е в действителност убиецът? Кой е движел ръката му? Буржоазният печат, разбира се, с достатъчно основание в хор започва да скандира: Сталин, Москва, НКВД, комунистите. Но Жак Морнар, или Джексън, или Рамон Меркадер, който е осъден на двадесет години строг тъмничен затвор и ги изтърпява докрай, до последния им ден, не се отказва от първоначалните си показания.

По време на двайсетте му затворнически години лекари и психиатри се опитват да повдигнат крайчеца на завесата, скриваща тайната на този човек. Но Меркадер дума повече не обелва.

А е станал оръдие на отдавна подготвяна операция, в която е участвала голяма група специално подбрани хора под ръководството на сътрудника на НКВД Айтингтън. В края на краищата изборът пада върху бившия лейтенант от испанската републиканска армия Рамон Меркадер, който тогава е на 27 години. Той не само има боен опит, но е и убеден, че въстанието на анархистите и троцкистите против републиканското правителство в Испания през май 1937 г. е получило благословията на самотния затворник от Койоакан. Още „неукротен“ от войната, за Меркадер убийството е благородно революционно дело. Терористът носи пистолет и кама, но използва ледокоп, надявайки се, че ще може да се измъкне незабелязано от къщата след изпълнението на „присъдата“, произнесена от Сталин в далечната Москва. По всяка вероятност съдът запазва живота на Меркадер, защото се съобразява с последните думи на потъналия в кръв Троцки, отправени към заловилите убиеца телохранители: „Не го убивайте! Нека да каже кой го е пратил!“

Сталин копнее безумно Троцки по-скоро да умре. Това е вън от всякакво съмнение. За него са непоносими изявленията на мексиканския затворник, обикалящи ежеседмично света:

— „в международно отношение сталинизмът е реакционен и контрареволюционен фактор“;

— „марксизмът и социализмът са вече банкрутирали и е започнала епохата на бюрократичния колективизъм“;

— „идващата война ще предизвика нова пролетарска революция и ще доведе до събарянето на сталинизма в СССР…“

Сталин не може да се помири, че насреща му се е изправил както по-рано човекът, когото великият Ленин беше нарекъл „изтъкнат вожд“. Макар че IV интернационал се оказва мъртвороден, „вождът“ се страхува: знае ли някой какъв може да стане след някоя и друга година? Кой друг причинява дълги години толкова пакости на него, на Сталин, на социализма, на комунистическото движение? Като че ли никой! Троцки неспирно връща миналото в сегашното, предрича нови беди, сее съмнения в мъдростта на Сталин. Докато Троцки се разхожда по тая земя, той е живият носител на онова далечно време, когато „вождовете“ си разменяха студени ръкостискания, подчиняваха се на Ленин и враждуваха помежду си. Троцки познава Сталин по-добре от Молотов, Ворошилов, Маленков и другите съратници на „вожда“. Той може да разбира Сталин отвътре, може да предугажда съкровените му мотиви и намерения. И двамата са искали да станат първи. За най-голямо нещастие на народа и на историята „старата Ленинова гвардия“, след като е останала без Ленин, отстранява от кормилото само единия и оставя на капитанското мостче на партията другия. Това е един от изворите на настъпилата трагедия.

Воювайки с Троцки десетилетие и половина, Сталин унищожава почти всичките му привърженици, превръща афоресания изгнаник в постоянен прицел на терора, но не може да се отърве от чувството, че в сравнение с Троцки той е човек от второ качество. Цезарството му не може да бъде пълно, докато е жив далечният изгнаник в Койоакан. Обръщайки се към миналото, не можем да не осъдим отвратителните терористични методи на Сталин в борбата с идейните му противници. Сталин обаче не можа да откъсне Троцки от привързаността му към марксизма, към Ленин, към идеята за световна революция. Затворникът от Койоакан завинаги е останал в паметта на ония, които са се отнасяли към него без предубеждения, като към певец на световния революционен пожар и на задаващото се тържество на комунистическите идеали.

След смъртта на Троцки Берия ще получи повишение: седем месеца по-късно ще стане генерален комисар на държавна сигурност, ще предаде въпросите по държавната сигурност на В. Н. Меркулов, но ще запази за себе си поста на народен комисар на вътрешните работи и ще присъедини към него длъжността заместник-председател на Съвета на народните комисари. На Запад дълго време ще пишат, че именно Берия е главният изпълнител и организатор на убийството на Троцки. Обаче мисля, че засега, в близкото бъдеще, преки документални свидетелства, потвърждаващи или отхвърлящи тази версия, надали ще може да бъдат получени, макар тя да не се нуждае, както изглежда, от някакви особени доказателства.

След смъртта на Троцки е обнародвано завещанието му, чиято основна част е написана на 27 февруари 1940 г. Сталин не може да се въздържи да не прочете последната волеизява на главния си съперник. Той и тук не се е изплъзнал от вниманието на Троцки. В трите странички на завещанието са отделени няколко реда и за него: „Няма смисъл тук да опровергавам още веднъж глупавата и долна клевета на Сталин и агентурата му: не съм позволил върху моята революционна чест да падне нито едно петно. Никога, нито пряко, нито косвено не съм участвал в каквито и да било задкулисни споразумения, дори и само в преговори с врагове на работническата класа. Като жертви на фалшиви обвинения, подобни, на тези, загинаха хиляди противници на Сталин.“

Затворникът от Койоакан се е опитал да състави завещание в духа на последните писма на Ленин. В няколко направления. Но не е успял. Последната мисъл и воля на Ленин са обърнати само към народа, към партията, към нейния Централен комитет. Само към тях и към никой друг! Троцки обаче е съставил завещанието си от няколкократни текста и добавки, посветени главно на него самия, на предаността му към делото, на неговата чест, на жена му, на неговите принципи. „Ако имах; възможност да започна отначало — пише Троцки, — бих се постарал, разбира се, да избягвам едни или други грешки, но общата насока на живота ми би останала непроменена. Аз ще умра като пролетарски революционер, марксист, диалектически материалист… Сега вярата ми в комунистическото бъдеще на човечеството не е по-малко пламенна, не е по-малко силна, отколкото в дните на моята младост.“ В завещанието си Троцки дори не споменава за своята рожба — IV интернационал.

Значителна част от завещанието има твърде личен характер и е посветена на жена му Наталия Седова. Необичайни са заключителните редове от първата част: „Току-що влезе Наташа, отиде до прозореца и го разтвори по-широко, та въздухът да влиза по-свободно в стаята ми. Виждам яркозелената ивица трева под стената, чистото ясносиньо небе горе и слънчева светлина навсякъде. Животът е прекрасен. Нека идните поколения го очистят от злото, гнета, насилието и докрай да му се наслаждават.“[19]

Изглежда, че Троцки е мислел и за самоубийство. В завещанието има такива думи: „Ако двамата умрем…“ — фразата не е завършена. В допълнението по-нататък се посочва, че той и жена му много пъти са стигали до мисълта, че е по-добре да завършат със самоубийство, отколкото да позволят старостта да ги превърне в инвалиди. Той разбира, че светилникът свети, докато го подхранва надеждата. „Запазвам за себе си правото сам да определя датата на моята смърт…“ — пише Троцки. Други обаче определиха датата на смъртта му. Историята е пожелала драмата на Троцки да завърши другояче, а не както той предполага. Още повече че в тази драма участват хора, мнозина от които са били не само негови противници, но и мразещи го от дън душа. Последните две фрази на завещанието Сталин прочита няколко пъти: „Каквито и да са обаче обстоятелствата около моята смърт, аз ще умра с непоклатимата вяра в комунистическото бъдеще. Тази вяра в човека и в неговото бъдеще ми дава и сега такава сила на противодействие, каквато не може да даде никаква религия.“

Сталин се надига тежко и потънал в мисли, започва да се разхожда из просторния си кабинет, държейки в ръка по стар навик угасналата си лула. Дори да бе повярвал на думите на Троцки, пак не би изпитал някакви съмнения. Изгнаникът мисли за идеи и за идеали, а Сталин — само за властта. И кой знае защо, си спомня, че библейският Давид е имал шест сина, а Троцки — двама, които много пъти му се е случвало да вижда през 20-те години в Кремъл. Нали двете семейства живееха съвсем наблизо… По-малкият, Сергей, загина в някой от лагерите през 38-а… А по-големият, Лев, замина през 29-а в изгнание, беше дясната ръка на баща си в бурната му политическа дейност. Умря, май че от апандисит, в една от емигрантските клиники в Париж… Също така безшумно изчезнаха и двете му дъщери от първия брак. Но те не представляват интерес за Сталин.

Неговите синове, слава богу, са живи. И Яков, и Василий са офицери. Ако се случи най-страшното — война, и двамата ще отидат на фронта. Сталин разпалва лулата си и сяда зад бюрото, избутва настрани вестника със съобщението за смъртта на международния шпионин и придърпва папката с надпис „Документи на Народния комисариат на външните работи“.

[1] Троцкий, Л. Д. Соч. Т. IX. Европа в войне. М-Л., 1927, с.187. ↑

[2] Trotski, L. Stalin, N.Y., 1946, p.336. ↑

[3] ЦГАСА, ф.33987, оп.1, д.14, л.44. ↑

[4] Ленин, В. И. Събр.съч. Т. 49, с.389. ↑

[5] Quatrième Internationale, nº 12–13, septembre-octobre, 1938, p.p.168-218. ↑

[6] ЦГАСА, ф.33987, оп.2, д.19, л.27-28. ↑

[7] Пак там, л.15-17. ↑

[8] ЦГАСА, ф.33987, оп.1, д.11, л.37. ↑

[9] Пак там, л.229. ↑

[10] Living Thougts of Karl Marx. N.Y., 1937, p.38. ↑

[11] Троцкий, Л. Д. Дневники и письма. Изд-во „Эрмитаж“. 1986, с.73. ↑

[12] Trotsky L., Stalin, vol II. Benson Vermont, 1985, p.234. ↑

[13] Порфирио Диас (1830–1915) — президент на Мексико, диктатор. ↑

[14] Trotsky, L. Stalin, p.413. ↑

[15] Trotsky, L. Stalin, p.p.10-12, 53, 116. ↑

[16] Троцкий, Л. Д. Дневники и письма, с. 160–162, ↑

[17] Сикейрос, А. Меня называли лихим полковником. М., 1986, с.220. ↑

[18] Trotsky, L. Stalin, vol.II, p.p.280-281. ↑

[19] Троцкий, Л. Д. Дневники и письма, с.164-166. ↑

ТАЙНАТА ДИПЛОМАЦИЯ

Веднъж на Сталин му попада книга, издадена в Русия още в началото на века: „Исторически очерк за министерството на външните работи“. Разлиствайки пожълтелите страници, плъзга поглед по заглавията, рисунките, снимките, по отделни редове: посолски приказ[1], посолски или думни дякове[2], руските дипломати А. Л. Ордин-Нашчокин, Н. И. Панин, К. В. Неселроде, А. М. Горчаков, колегии, департаменти, конгреси, съюзи…

За Сталин дипломацията означава търсене на такива решения, а не е изключено и компромиси, които да осигурят благоприятни външни условия за реализиране на оповестените от него на последния конгрес грандиозни планове. Лесно е да се каже: той, вождът, поведе страната да догони и надмине развитите капиталистически страни в икономическо отношение. Нужно е обаче време, нужен е мир. И той трябва да бъде осигурен. На всяка цена! Ето по тази причина именно препоръча Молотов за поста народен комисар на външните работи (Литвинов е бил, по мнението на Сталин, прекалено изявен антифашист). В тая извънредно сложна обстановка човек трябва да налучква онези връзки, ония отношения и баланси, чието използване би позволило да опази Съветския съюз от пожара на войната. Той не обича класическите форми и методи на дипломатическа дейност: разните там визити, конгреси, международни конференции, срещи на най-високо равнище… Къде-къде по̀ за предпочитане са поверителната кореспонденция, специалните мисии на упълномощени представители, преговорите в тесен кръг. Колкото до личното непосредствено участие — само в краен случай, за да се подчертае особената важност на един или друг акт. А главното е, разсъждава Сталин, с дипломацията като средство за осъществяване на външната политика на държавата да се занимава много тесен кръг лица. Апаратите на народните комисариати на външните и на вътрешните работи имат задължението, мисли си Сталин, да ми осигурят необходимите данни, да зная за реалната ситуация, скритите пружини и тенденциите, което ще ми даде възможност да взема решение. В дипломацията той цени преди всичко тайните. Вече не си и спомня, че в първия декрет на съветската държава — Декрета за мира — се осъжда тайната дипломация и от декември 1917 г. до февруари 1918 г. съветското правителство публикува в „Правда“ и в „Известия“ над сто секретни документа от архива на царското министерство на външните работи. Изобщо, Сталин обича тайните. И за него дипломацията не прави изключение.

На него му е ясно кое е най-главното: на никого не може да се надява. Съветският съюз, макар и огромен, си остава остров в морето на капиталистическите държави. Освен Монголия на изток… Жизненоважно е да не допусне основните империалистически хищници да стигнат до общ сговор против Съветския съюз. Да направи всичко, но да избегне воденето на война едновременно на запад и на изток. Защото тезата му, тезата на Сталин — окончателната победа на социализма — все още не е намерила потвърждение. На царете е било по-лесно, въздъхва Сталин, поставяйки на мястото й „История на дипломацията“. На монарсите е било по-лесно да се спогодят: брачни съюзи, дипломатически конгреси, съвместни изявления против революциите… А тук пред тебе е Хитлер, който заявява, че комунизмът може да бъде унищожен само като се изтребят носителите на този светоглед, като се изтребят милиони хора…

Наистина, Сталин няколко пъти стига до мисълта да привлече Съединените американски щати към гасенето на разгарящия се световен пожар. Но преди войната не предприема никакви активни стъпки за установяване на конструктивни контакти с американския президент. От една страна, влияние оказва голямото му недоверие към задокеанския гигант, а от друга — много се съмнява, че Съединените щати са в състояние да направят нещо що-годе реално тук, в Европа. И все пак твърде голям интерес предизвиква у него посланието на Рузвелт от 14 април 1939 г., в което той се обръща към Хитлер и Мусолини с предложение да седнат на масата за преговори и да решат съвместно с противниците си всички спорни проблеми. Рузвелт предлага услугите си на „добър посредник“. У Сталин се поражда скептично учудване от инициативата на Рузвелт, призоваващ Хитлер и Мусолини да обещаят, че в продължение на десет (или двадесет и пет) години няма да нападат изброените в посланието трийсет (!) страни в Европа и в Близкия изток.[3] Обсъждайки с Молотов тази толкова неочаквана стъпка на президента на Съединените щати, Сталин казва:

„Само един идеалист може да се надява, че тези предложения ще бъдат поне обсъдени. Хитлер е захапал мундщука и сега трудно може да бъде спрян.“

„Но стъпката му е благородна — отговаря Молотов. — Е, вярно, че светът още не е узрял, за да я оцени.“

След като споделят съображения относно посланието на Рузвелт, двамата решават да изразят публично отношението си към него. Веднага съчиняват телеграма до Рузвелт от името на Калинин (разбира се, Калинин не участва в тази акция освен формално — с подписа си).

„Господин Президент!

Смятам за свой приятен дълг да изразя дълбокото си одобрение заедно със сърдечните си поздрави по повод на благородния Ви призив, с който се обърнахте към правителствата на Германия и Италия. Можете да бъдете уверен, че Вашата инициатива намира най-горещ отзвук в сърцата на народите на Съветския социалистически съюз, които са искрено заинтересовани от запазването на всеобщия мир.

16.IV.39 г.

Калинин“[4]

Но, когато на 30 юни 1939 г. политическият представител на СССР в САЩ К. А. Умански е приет от Рузвелт, президентът се ограничава само с общи пожелания за успешно завършване на англо-френско-съветските преговори. Сталин прочита телеграмата от Умански, в която се казва, че Рузвелт „не се реши да се възползва от намиращите се в негово разпореждане морални и материални средства за въздействане върху англичаните и французите с цел да повлияе на външнополитическата линия“[5]. Слагайки шифрованата телеграма на бюрото си, Сталин е имал всички основания да си каже: „Всеки мисли най-напред за себе си.“ В разделеното световно общество, неосъзнало глобалния характер и всеобщата валидност на проблемите на планетата, другояче не може да бъде. В онова далечно за нас време самата идея за тясната взаимна връзка между мира и приоритета на общочовешките проблеми пред класовите е изглеждала нереална.

Ще отбележа, че макар някои въпроси от външнополитически характер да са обсъждани и решавани от Политбюро, предварителната им обработка се е извършвала обикновено в разговорите на Сталин с Молотов. Понякога те са повиквали за разглеждане на конкретни, частни въпроси специалисти от народните комисариати на външните и вътрешните работи и от военното разузнаване. Но основните решения взема еднолично Сталин с отчитане на мнението и съображенията на народния комисар на външните работи. А отначало неговата гледна точка невинаги е съвпадала с мнението на Сталин.

Жуков споделя със Симонов, че неведнъж е присъствал при обсъждането на редица важни военни въпроси в кабинета на Сталин с участието на най-близкото му обкръжение. „Имах възможност — казва Жуков, — да чуя спорове и препирни, да видя упоритост, проявявана по някои въпроси по-специално от Молотов — понякога нещата стигаха дотам, че Сталин повишаваше глас и дори излизаше от кожата си, а Молотов, усмихвайки се, ставаше от масата, без да отстъпи от своята гледна точка.“[6] На Сталин правят впечатление разказите на Молотов за срещите му с хитлеристкото ръководство. Председателят на Съвета на народните комисари се е срещал само с Рибентроп. В тесен кръг често нарича Хитлер и обкръжението му „шмекери“. Дори по време на преговорите за сключване на пакт за ненападение Сталин, както твърди ръководителят на юридическия департамент в германското министерство на външните работи Ф. Гаус, не пропускал да подхвърли на германската делегация заядливи думи, идентични на думата „измама“. Подписвайки пакта, казал съветският ръководител, разбира се, „ние не забравяме, че вашата крайна цел е да ни нападнете“. С надежда, че сметките му за отдалечаване на войната няма да излязат криви, Сталин няколко пъти се връща в разговорите си с Молотов към темата Хитлер, защото най-добре от всички разбира колко много неща в една тоталитарна държава зависят от диктатора.

В отношенията си с хитлеристите Сталин почти не скрива макиавелизма си. Когато завърши церемонията по подписването на пакта, разказва Молотов на Ф. Чуев, Сталин вдигна чашата с шампанско и каза не без ирония:

„Да пием за новия антикоминтерновец Сталин! Да пием за здравето на вожда на германския народ Хитлер!“

Рибентроп веднага грабва телефона (преговорите се водят в кабинета на Молотов) и съобщава на Хитлер в Берлин за подписването на пакта и думите на Сталин. Когато радостният Рибентроп предал това, Хитлер му отговорил:

„О, велики мой министре на външните работи! Вие не знаете колко много направихте! Предайте поздравленията ми на господин Сталин, вожда на съветския народ!“

Когато му превеждат тия думи, Сталин се извръща към Молотов и едва забележимо му намигва хитро.

Всеки от лидерите на двете държави преследва свои цели. Сталин вижда в Хитлер авантюрист, а Хитлер в него — болшевишки дявол.

В библиотеката на Сталин има съчинения на Н. Макиавели. Както показват бележките му по белите полета на книгата „Князът“, „вождът“ е знаел сентенцията на знаменития флорентинец: „Добрата цел оправдава лошите средства.“ По всяка вероятност и двамата с Молотов са смятали за допустимо да отговарят на фалшивата игра на Хитлер със своя крайно прагматичен план, имащ само една цел: да отдалечи началото на неизбежната война с Германия.

В решаването на международните въпроси другите съратници на Сталин явно са играли ролята на статисти. По някой път и Жданов е можел да изкаже достатъчно самостоятелно своя мисъл, макар и от ограничено значение. Но върху всички най-важни политически решения лежи изцяло печатът на мисълта и волята на Сталин. Без да познава философията на Кант, „вождът“ се ръководи от девиза, формулиран от немския мислител: „Имай мъжеството да се ползваш от собствения си ум.“ Както успехите във външната политика, така и несполуките в нея по онова време се дължат в решаваща степен на политическата позиция на Сталин, на специфичните му виждания по един или друг проблем, на сметките и плановете, узрели в неговата глава. Струва ми се, че най-слабата страна на Сталиновата дипломация е неспособността му да надникне в утрешния ден. Той е лишен от пророчески дар.

Тук отново съм принуден да се спра на изворите на едноличните решения. Демокрацията не е гарнитура. Или я има, или я няма. Когато има демокрация, народът чрез своите упълномощени представители участва във взимането на съдбовни решения. Когато няма демокрация, решенията се взимат от тесен кръг лица, или, както беше при Сталин, предимно от самия него. На XX конгрес на партията цезарските методи за взимане на решения по най-важните външнополитически и вътрешни въпроси бяха осъдени, но след това всичко се върна постепенно на „старото си място“. Много болки и много кръв ни струват и някои не много отдавнашни решения.

Преди около десетина години здраво се загнезди в речта ни думата Афганистан. Името на красивата планинска страна, която десетилетия наред, още от първите години на съветската власт, беше за нас синоним на приятелство, се превърна по същество и в синоним на нещастие за нас. И отново, както и по-рано, ония, които взимаха решения, останаха настрани: някои и сега заемат високи постове, други спокойно, без угризения на съвестта умряха в леглата си, за разлика от почти 15-те хиляди наши момци, оставили костите си по теснините и пясъците на Кандахар, Херат и Мазари Шариф. Некомпетентното, необмисленото и прибързано решение беше взето от тесен кръг лица. Какво участие имаха в него народните представители? Предвиждало ли се е какви последствия може да има нашата намеса във вътрешните работи на тази страна? Бил съм няколко пъти в Афганистан, включително и преди въвеждането на нашите войски там. Моето мнение е, че тази акция не беше необходима. Афганистанската драма е не само пример на политическо лекомислие, но и свидетелство, че у нас не е имало демократични форми за взимане на особено важни външнополитически решения. Сам за себе си този факт в нашия живот показва, че никакви обяснения не освобождават от отговорност ония, които взимат решения, но остават в сянка. Историята не признава сенките. Съдбата на Сталиновото единовластие е пример за това. Направих това отклонение не за да „ужиля“ някого. Искам само да напомня, че единовластието в каквато и да е форма — тиранична, аморфна или „хуманна“ — не само оскърбява народа, но и неизбежно поражда грешки, често пъти трагични.

Към големите дипломатически крачки на Сталин в навечерието на войната трябва, изглежда, да се отнесат три политически акции. Първата е свързана със сключването на съветско-германския пакт за ненападение на 23 август 1939 г. За него вече писах по-горе. Ще добавя само някои подробности. Наблюдавайки сдържаното отношение на англичаните и французите към преговорите им със Съветския съюз, Сталин не е виждал шансове за успешното им завършване. Не са му достигнали търпение и мъдрост. По негова инициатива Молотов подмята на Шуленбург, германския посланик в Москва, че се страхува да бъде разгледано отново предложението на Берлин за сключване на пакт за ненападение между Съветския съюз и Германия. Няколко месеца по-рано Сталин отговори с мълчание на едно аналогично предложение на Берлин. Сега Хитлер веднага се съгласява. И започва оживена „престрелка“ с телеграми. Но Москва смята за необходимо всичко да претегли. Сталин решава да направи тази крачка само когато става окончателно ясна безперспективността на преговорите с мисиите на адмирал Р. Дракс и генерал Ж. Думенк. Хитлер, който е с Рибентроп в Оберзалцберг, нервничи. На него му е нужен пакт, защото пактът ще му развърже ръцете. А руснаците все още се опитват да се разберат с англичаните и французите. Тогава, както вече споменах. Хитлер, надвивайки гордостта си, сам изпраща телеграма до Сталин с молба колкото е възможно по-скоро да приеме Рибентроп — на 22 август, но не по-късно от 23-и. „Сключването на пакт за ненападение със Съветския съюз означава за мене — твърди фарисейски Хитлер — установяване на нов дългосрочен курс на германската политика. Германия ще възобнови политическия курс, който през миналите векове е бил изгоден и за двете държави…“[7]

На 23 август два големи транспортни самолета „Кондор“ докарват на московското летище делегацията, водена от Рибентроп. Между другото, поради несъгласуваност в действията на средствата за противовъздушна отбрана в коридора на летенето самолетите са обстрелвани в района на Великие Луки от зенитната артилерия и само по една щастлива случайност не са свалени. Този факт потвърди пред мен М. А. Лиокумович, който по онова време е служел в частта, открила огън по немските кондори. Естествено, още същия ден пристигнала там голяма група инспектори от НКВД за изясняване на случая: кой е организирал „провокацията“? Така че пактът от 23-и август е можело и да не бъде подписан… А тъкмо в навечерието на подписването му Хитлер събира своите военачалници и им съобщава решението си да обяви война на Полша. На практика англичаните и французите като че ли подтикват Сталин към този договор, макар че той не проявява търпение, мъдрост и прозорливост. Не е разбрал, че за момента от подписването му е заинтересуван повече Хитлер. И все пак пактът дава възможност на Съветския съюз да спечели почти две години. Ще повторя, че непопулярното решение на Москва е взето по принуда.

Разбира се, когато Германия нападна Съветския съюз, нямаше вече нито полска, нито френска армия, а английският експедиционен корпус беше претърпял поражение. В онова време за Хитлер работеше почти цяла Европа. И ние се оказахме сами срещу Германия, оставаше ни само едно: да се сражаваме. Да се сражаваме и да чакаме откриването на втори фронт. През 1939 г. западните страни не пожелаха да създадат втори фронт. И Сталин не можа да прояви повече търпение, та се наложи антифашистката коалиция, която би могла да „заработи“ по-рано, да бъде създавана в кипежа на войната.

Сталин добре помни дългия си разговор с Рибентроп следобеда на 23 август. Високият мършав немец даваше да се разбере, че Германия иска да си развърже ръцете преди вероятната й схватка на запад. Слушаше германския министър на външните работи и си мислеше: трябва на всяка цена да се спечели време. Страната и армията не са готови за голяма война. Ако успее да сключи този пакт, поне няма да бъде създаден обединен фронт на капиталистическите държави против Съветския съюз. Това е главното.

На вечерния разговор, който завършва с подписването на пакта, Сталин сигурно си е помислил, че страната ще получи сега три-четири години отдих. Но той още тогава е почувствал, че в този сложен, разбунен свят ще е изключително трудно да се води политика на неутралитет. За антифашистите, за многото приятели на Съветския съюз този странен неутралитет ще изглежда ненормален, дори сепаративен. Сталин предвижда това, но според него няма друг изход. Затова и взема решение в духа на „тайните договори“. Става дума пак за ония „секретни протоколи“ — приложенията към съветско-германския пакт. Бих искал да се върна към някои аспекти на това решение.

Втората голяма акция, както и да говорим или пишем за нея, е свързана с преместването на съветската граница по̀ на запад. Решението да бъде взето под закрила населението на Западна Белорусия и Западна Украйна поради нарастващата опасност тези земи да бъдат окупирани от германските войски, по мое мнение, е оправдано. Съвпадало е с настроенията и желанията на трудещите се в тези райони. Печалното е това, че Сталин предприема тази акция, денонсираща Рижкия договор от 1921 г., съобразно с условията на секретната спогодба с Хитлер за бъдещите граници и териториалното „регулиране“. А може би наистина тази негова стъпка е била компромис, подобен на Бресткия мир? Но Ленин сключва Бресткия мир в открита борба. Имало е и привърженици, и противници на споразумението с германците. Подписвайки тежкия мир, ние, отбелязва Ленин, не прекрачихме „границата, подкопаваща или опорочаваща социалистическата власт“[8]. А тук има договаряне за бъдещи граници и сфери на интересите. Бих желал да цитирам документи, потвърждаващи тайния сговор между Сталин и Хитлер (безразлично, в каква форма — писмена или устна). На 10 септември 1939 г. Берия пише на Молотов:

„Във връзка с предстоящото изменение в дислокацията на граничните войски на НКВД в Киевския и в Белоруския окръг протежението (така е в текста — б.а.) на охраняваната от войските на тези окръзи линия на държавната граница на Съюза на ССР ще се увеличи от 1412 на 2012 километра, или с 600 километра.“ Във връзка с това Берия предлага да се сформира нов Западен пограничен окръг в състав пет гранични отряда.[9] И когато съветските войски влизат в Западна Украйна и Западна Белорусия, допирната линия между съветските и германските войски се установява в съответствие със секретната карта, съгласувана очевидно на преговорите през август. За това свидетелства следният документ.

Германският военен аташе в Москва генерал Кьостринг съобщава в Генералния щаб на Работническо-селската Червена армия:

„1. Моля предайте на началника на Генералния щаб на РККА Шапошников, че в 22:30 часа получих от моето правителство следния отговор: днес, 24. 9. 39 г., след водените преговори Дрогобич е предаден в 18 часа на частите от Работническо-селската Червена армия без никакви усложнения.

2. Едновременно с това е договорено гр. Самбор да бъде предаден на 26.9. сутринта. Още веднъж повтарям — при преговорите не са се появили никакви трудности. Много се радвам, че всичко е минало добре.

3. Смятам за свой дълг да съобщя, че в Дрогобич горят вече 10 дни големи цистерни, което ни стана известно от докладите на нашите летци. Там се разпространяват злонамерени слухове, че са ги запалили немците. Моля да не вярвате на това, тъй като тия материали биха били нужни и на нас.

4. По отношение на вагоните — с този въпрос началникът на Генералния щаб на РККА е запознат — ние тук постъпихме както е посочено в протокола. Ето това е всичко, което исках да бъде предадено колкото е възможно по-бързо.

Кьостринг

Приел: Адютант на началника на Генералния щаб на РККА

полкови комисар Москвин“[10]

Може да бъдат приведени и други подобни документи. Но и така нещата са ясни: Сталин е сметнал за необходимо да съгласува всички тези „подробности“. Имало е по всяка вероятност и други „подробности“, за които става известно днес: например да бъдат предадени на Хитлер няколко групи германски и австрийски антифашисти, репресирани в Съветския съюз и намиращи се през 30-те години под следствие или в затвора. По време на августовските срещи на Шуленбург с Молотов посланикът на Германия няколко пъти повдига въпроса „за арестуваните в СССР германски граждани“ и предаването им на райха.[11] След сключването на пакта и още повече на договора за „дружбата и границата“ за Хитлер не е трудно да постигне желаното. В повечето случаи арестуваните са предавани въпреки несъгласието им.[12] Всичко това е чиста проба цинична „тайна дипломация“, осъждана така категорично от Ленин.

Както отбелязах вече, народите от Прибалтика възстановяват съветската власт в Естония, Латвия и Литва. Управляващите кръгове дълго лавират, избирайки по-малкото зло. Но решаваща за избора им се оказва волята на техните народи, обикновените граждани, които не са забравили кой е потъпкал тук съветската власт преди две десетилетия. Става ясно, че прибалтийските страни може да се окажат в ръцете на Хитлер.

Отказът на Англия да даде на тристранните преговори разширени гаранции за сигурността на прибалтийските държави не оставя никакви съмнения, че съобразно плановете на фашистка Германия те ще се превърнат в лесна плячка за Хитлер. В резултат на преговорите на 28 септември 1939 г. е сключен договор за взаимопомощ с Естония, на 5 октомври — с Латвия, и на 10 октомври с Литва, към която са присъединени Вилно и Вилненския край. Очевидно е, че решавайки задачите по укрепване на Съветския съюз в началото на войната, Сталин не проявява особени грижи за деликатните национални въпроси (а и не е умеел да се съобразява с тях). Много от действията му са груби и дори оскърбителни.

В годините на гражданската война и интервенцията силите на международната реакция и вътрешната контрареволюция насилствено откъсват Съветска Прибалтика от младата Съветска република, извършвайки един противоправен акт. Пред опасността от неизбежно германско нахлуване помощта, предложена от Съветския съюз, и приемането на прибалтийските държави в състава на Съюза, по мнението на Сталин, пък и не само на Сталин, напълно отговаря на интересите както на Литва, Латвия и Естония, така и на целия Съветски съюз.

Сталин присъства на всички преговори и церемонии по подписването на пактовете за взаимопомощ между СССР и всяка от прибалтийските републики поотделно. Самият факт на участието му подчертава особеното държавно значение на тези стъпки.

Сред редицата други най-важни външнополитически стъпки на Сталиновата дипломация трябва да бъде отбелязано и искането на съветското правителство, предявено към Румъния и изразено в нотата му от 26 юни 1940 г., за връщането на Бесарабия, чието насилствено окупиране Съветският съюз никога не е признавал.

Но Сталин няма да бъде Сталин, ако при решаването на която и да било задача не причинява вреди и дори мъки. Във възвърнатите райони на Западна Украйна и Западна Белорусия, в прибалтийските републики и в Молдавия веднага започва „отсяването на враждебните елементи“ — кулаците, буржоазията, търговците, бившите белогвардейци, петлюровците[13] или „подозрителните елементи“. Мнозина от тях тръгват по извоювалия си печална слава маршрут — зад Урал към Сибир. А те никак не са малко.

Аз вече споменах, че в сибирското село, където живеехме с брат ми, сестра ми и майка ми преди войната, имаше голям лагер на НКВД. Построиха го през 1937 г. само за няколко седмици — огромна зона, отделена от външния свят с дървена ограда, увенчана с бодлива тел, и наблюдателни кули с часови, а в нея влизаха ли влизаха колони от „зекове“ — затворници. Когато животът в лагера малко се поуреди, отделни затворници бяха освободени от постоянен надзор, нещо повече, разрешено им бе да идват в селото (безполезно беше да бягат — повече от сто километра тайга до железопътната линия, навсякъде стражи). По това време майка ми беше директор на прогимназията. В училището учеха и децата на лагерните надзиратели. Не зная точно защо, но един ден в училището изпратиха двама затворници да подвързват стари библиотечни книги. На единия от тях му викаха пан Худерски, „откъм Варшава“, както се изразяваше той, името на другия не си спомням. Худерски беше добър човек, той и другарят му приведоха в ред библиотеката. Майка ми им носеше картофи и мляко. Помня, Худерски разказваше, че е попаднал тук, защото го смятали за богаташ. Старецът все се мъчеше да обясни на майка ми, че не е никакъв богаташ, че е станала грешка… А сега ето че му казали — десет години… Но не дочака и зимата. Не издържа старият човек на лагерните теглила. И колко такива съдби имаше!…

Сталин е гледал да подсили съветско-германските споразумения за неутралитет с икономически, стопански и погранични спогодби. И, което е много странно, въпреки изключително подозрителния си характер Сталин не обръща внимание на някои действия на Берлин. Например през януари 1941 г. германците отказват да подпишат така наречената „Стопанска спогодба“ за по-дълъг срок, ограничавайки я само в рамките на 1941 г. Докладват на Сталин, че в дните преди сключването на договора за съветско-германската граница от река Игорка до Балтийско море германските официални лица на драго сърце се съгласяват на компромиси, не спорят за всяка „могилка“, както обикновено става в такива случаи. Уводната статия на „Правда“ радостно отбелязва (вместо да бъде нащрек), че „договорът за границата е разработен за извънредно кратък срок, непознат досега в световната практика“.

Трябвало е Сталин, а и другите ръководители да преценят, че германците не отдават сериозно значение на границите, защото за тях те са временни. Съгласно плана „Олденбург“, съпътстващ плана „Барбароса“, бъдещите граници на империята щели да бъдат далече на изток. Разсъжденията на фюрера за „жизнено пространство“ не са били само приказки. Но на Сталин не достига истинска държавническа мъдрост, за да оцени вярно тези и други подобни факти. Той се превръща вече в пленник на собствените си погрешни сметки относно времето, когато ще може да се очаква нападение от страна на германците. След като премества границите на Съветския съюз на запад, Сталин не анализира дълбоко целия комплекс от обстоятелства, съпътстващи това преместване. А нали войната, борбата е най-малкото двустранен процес, в който отсрещната страна се опитва да заблуди опонента си!

В ония години е извършена още една важна дипломатическа акция, в основата на която е Сталин: сключването на пакт за неутралитет между Съветския съюз и Япония. В края на март 1941 г. в Москва идва японският министър на външните работи И. Мацуока. Първият кръг на преговорите не донася успех: японската страна настоява да й бъде предаден Северен Сахалин. Участващият в преговорите Сталин изслушва мълчаливо японския министър, а след това парира искането му с една кратка реплика: „Не се ли шегувате?“ Всички помислили, че преговорите са провалени. Мацуока се сбогува хладно и заминава за Берлин. Когато на 8 април се връща от Германия в Москва, японският министър отново се среща със съветските ръководители. По всичко изглеждало, че до пакт няма да се стигне: японците поставят неприемливи условия. Но този път твърдостта на Сталин помага. В деня на заминаването му от Москва, 13 април, Мацуока получава нови инструкции от Токио, оттегля най-сетне неразумните си искания и до вечерта пактът за неутралитет между СССР и Япония е подписан. С този договор се подобрява забележимо стратегическото положение на Съветския съюз в Далечния изток. Японската страна се задължава да уважава териториалната цялост и неприкосновеността на Монголската народна република. Но сключването на този пакт създава за съветското правителство редица трудности. Така например китайското правителство отдавна и недвусмислено се противопоставя на такъв ход от страна на СССР. Още на 27 август 1939 г., след сключването на пакта за ненападение между СССР и Германия, заместникът на народния комисар на външните работи С. А. Лозовски приема посланика на Китай Сун Фо по негова молба. Той откровено заявява: „Нас ни безпокоят два въпроса: 1) това са слуховете за сключване на пакт за ненападение между СССР и Япония и 2) слуховете за евентуално споразумение между Япония и Англия. От гледна точка на националните интереси на Китай и едното, и другото не е изгодно за нас. Ако СССР сключи пакт за ненападение с Япония, това неизбежно ще доведе до отслабване на помощта му за Китай.“ На тези опасения Лозовски отговаря:

„Колкото до пакт за ненападение между Япония и СССР, по този въпрос нищо не ни е известно. Тогава, когато Съветският съюз предлагаше на Япония да сключат пакт за ненападение, Япония отказа. Сега този въпрос не стои на дневен ред.“[14] Да, преди година и половина този въпрос не е стоял на дневен ред. Но сега, усещайки приближаването на урагана на войната, Сталин прави опит да отслаби напрежението на изток.

През последните пет години в отношенията си с Япония Съветският съюз не може да се похвали с нищо друго освен с непрекъснати конфликти, сериозни разногласия, честа размяна на остри ноти, тежки военни сблъсъци. Най-значителни са конфликтите край езерото Хасан и при Халхин гол в Монголия. Когато взима участие в преговорите и церемонията по подписването на пакта, Сталин сигурно си е помислил: колко непредсказуема е политиката! Колко пъти Съветският съюз предлагаше на Япония да сключат такъв договор! След демонстрирането на съветска военна мощ във въоръжените конфликти с Япония през 1938 и 1939 г. японците разбраха, че е безперспективно да разговарят с нас на езика на силата!

И Сталин с любопитство разглежда в руския текст на пакта подписите на упълномощените от Япония лица:

Йосука Мацуока, министър на външните работи, джиусанми[15], кавалер на ордена „Свещено съкровище“ първа степен;

Йосицугу Татекава, извънреден и пълномощен посланик в СССР, генерал-лейтенант, джиусанми, кавалер на ордена „Изгряващото слънце“ първа степен и на ордена „Златният ястреб“ четвърта степен…

Колко различни сме всички ние, макар че живеем на една планета! Но се оказва, че дойде ли време, когато военната мощ на държавата придобива доминиращо значение, става възможно да се постига договореност и за нещо по-съществено… Колко дълъг път е извървяло човечеството, докато разбере тази проста истина и наложителна потребност!

Както е прието, след подписването на пакта двете делегации застават пред фотообективите. А после отделно — Сталин и Мацуока, полупрегърнати. На снимката личи щастливото лице на Сталин: „важна крачка към недопускането на война на два фронта“. Сияе и Мацуока: такава фамилиарна поза с една от най-могъщите личности на планетата! Кавалерът на ордена „Свещено съкровище“ сигурно е смятал, че подписвайки пакта, развързва ръцете на Япония във „великото източноазиатско пространство“. Мацуока действа в съответствие с принципите на известния меморандум на Джиити Танака, представен от него на император Хирохито още през 1927 г. Меморандумът поставя целта „великото източноазиатско пространство“ да бъде завоювано постепенно. Сталин е знаел за този план на японските милитаристи. Но и тук е нямал друг избор: заболявало го глава само като чуел името на Хитлер. Готов бил и с Мацуока да се прегърне, стига да намалеят апетитите на японците към съветския Далечен изток.

Вечерта Мацуока е на гарата, за да отпътува с нощния влак за Япония. И когато до тръгването остават само няколко минути, неочаквано пристига, заобиколен от многобройна охрана, за да се сбогува с него, самият Сталин, което кара японеца да облещи очи от изненада. Стискайки ръцете на японеца, съветският лидер заявява още веднъж, че отдава голямо значение на подписания пакт, както и на приетата Декларация за взаимно уважение на териториалната цялост и неприкосновеност на Манчукуо (Манджурия) и Монголската народна република. Сталин използва момента, за да изрази благоразположението си и към изпращащите Мацуока германски дипломати. Съзнавайки, че страната не е готова за война, той е петимен да кани на разговор, да посреща и да изпраща когото и да било, стига това да задържи по-надалече силите на войната.

Въпреки че с Германия са сключени пакт за ненападение и договор за „дружба“, Сталин вижда как се сгъстяват буреносните облаци на кървавата стихия. Той разбира, че войната е неизбежна, и заедно с това не иска да повярва, че е толкова близо. Под въздействието на двата постулата, той непрекъснато повтаря: „Не се поддавайте на провокации!“, „Не позволявайте да ви провокират!“, „Издигнете се над провокациите!“ В края на краищата в Берлин разбират линията на Сталин за печелене на време и започват да се държат още по-безочливо. Например от началото на 1941 г. десетки германски самолети системно нарушават границите на Съветския съюз, като навлизат все по-навътре във въздушното му пространство. Дори когато летците са принуждавани да кацнат на съветска територия, екипажите и самолетите винаги незабавно се връщат на германците. Когато например малко преди да започне войната, нашите граничари свалят нарушилия границата немски самолет разузнавач, което повлича след себе си гибелта на двамата фашистки летци, Сталин заповядва виновните да бъдат наказани, а към Берлин полетява телеграма: „До Скорняков. Посетете незабавно Гьоринг и му изразете съжалението ни по повод на случилото се.“[16]

Когато Мусолини вижда, че не може сам, без Хитлер, да се задържи на Балканите, той се обръща за помощ към фюрера. Фюрерът се съгласява, при условие че италианската армия се подчини напълно на германското военно ръководство. Когато хитлеристките войски започват да се концентрират за нападение срещу Гърция и Югославия, Югославия предлага на Съветския съюз да сключат договор за дружба и ненападение. На 5 април договорът е сключен: Сталин предупреждава Берлин, че не е желателно войната да се разпространява и на Балканския полуостров. Но Хитлер не изпуска случая да го унижи. Изцяло пренебрегва „сигнала от Москва“ и само един ден след подписването на договора германските войски нахлуват в Югославия. Фюрерът просто обръща гръб на жеста на Сталин, както и на предишното му предупреждение, направено на 17 януари 1941 г. пред германския посланик в Москва Ф. Шуленбург, че Съветският съюз смята източната част на Балканския полуостров за зона на собствената си сигурност и не може да бъде безучастен към събитията в този район. Всички такива дипломатически жестове Берлин не забелязва.

Това, че отношенията между Съветския съюз и Германия започват рязко и бързо да се влошават, Сталин разбира още в средата на 1940 г. Хитлер също усеща нарасналата подозрителност на Съветския съюз. Това обаче не влиза в плановете на фюрера. Тук трябва да се напомни, че сред най-важните компоненти на външната политика на Хитлерова Германия са потайността, секретността, коварството, двуличието. Не само Сталин обича тайните. За Хитлер Макиавели е далечно минало. В действията и методите му вероломството трайно заема водещо място. Без да се смущава (тъй като отдавна е обявил съвестта за химера), фюрерът прибягва системно до дезинформация, заблуда, опитвайки се на всяка цена да постигне набелязаните цели. Когато усеща, че напрежението в отношенията му с Москва е нараснало, той кани Сталин да посети Берлин. Сталин не се двоуми да откаже, защото не обича да ходи в чужбина. Кремъл, близката вила и Сочи дълги години са единствените места, където прекарва дните си. Тогава в Москва решават за Берлин да замине Молотов. Преди заминаването му Сталин и Молотов в присъствието на Берия до късно през нощта гадаят: какво иска Хитлер, какво може да се предприеме, та „пактът да оцелее“ поне още две години?

И щом Молотов слиза на берлинската гара, посрещнат от Рибентроп, Кайтел, Лай, Химлер и други хитлеристки главатари, всички започват да го убеждават какво голямо значение придавал Хитлер на тази среща. Пред скорошния неизбежен крах на Англия много важно било да се посъветва с „приятелска на Германия държава“. Така Берлин се опитва да успокои лидерите на съседната могъща държава и да приспи бдителността им.

Още веднъж ще напомня, че по време на преговорите Хитлер и Рибентроп повече от два часа се опитват да въвлекат съветския народен комисар в разговори за „сферите на влияние“, за близкия „край на Британската империя“ и по други подобни теми. А Молотов демонстративно не проявява никакъв интерес към глобалните планове на Германия и упорито иска да му се отговори на някои конкретни въпроси: защо има германски войски във Финландия, кога ще бъдат изведени войските на вермахта от България и Румъния, защо Унгария е присъединена към тройния пакт и така нататък. Фюрерът е обезкуражен. С нищо не може да подмами народния комисар на външните работи. От него само едно може да се разбере: че сега Москва се вълнува единствено от състоянието на съветско-германските отношения. На преговорите партньорите говорят на различни езици и в прекия, и в преносния смисъл. Изпращайки Молотов до вратите на Голямата зала в новата имперска канцелария, Хитлер крачи безшумно по мекия килим и накрая хваща леко с ръка лакътя на съветския народен комисар:

— Знам, историята ще запомни навеки Сталин. Но тя ще запомни и мене…

— Да, разбира се, ще Ви запомни — отговаря все така сухо и равнодушно Молотов.

Хитлер е разочарован от срещата. Почувствал е, че руснаците желаят само едно: да отдалечат началото на войната, която по всяка вероятност смятат за неизбежна. И сигурно затова веднага след заминаването на Молотов нарежда по-бързо да му бъде докладван преработеният план за нападение срещу Съветския съюз. На 18 декември 1940 г. Хитлер подписва Директива №21 (плана „Барбароса“). Сталин още не знае, че по замисъла на фюрера „основните сили на руските сухопътни войски трябва да бъдат унищожени със смели операции чрез дълбоко и бързо проникване на танкови клинове. Отстъплението на противниковите боеспособни войски в широките простори на руската територия трябва да бъде предотвратено“[17]. Такава е била разголената плът на войната. Но Молотов все още не вижда цялата истина; война по всяка вероятност ще има, но не сега, не утре…

Сталин следи много внимателно съветската страна да, спазва съветско-германския план. В годишнината от подписването на пакта в печата се появяват доста много материали за значението му, докато германците отронват само по някоя дума за тази дата. Но когато след един месец, на 28 септември 1940 г., се навършва една година от подписването на съветско-германския договор за „дружба и границата“, те отбелязват тази годишнина, обаче твърде своеобразно. Четейки на другия ден шифрованото донесение на политическия представител на Съветския съюз в Берлин, Сталин все повече се изненадва от безсрамието на нацистите. На 27 септември в Голямата зала на новата имперска канцелария е подписан пакт между трите държави — Германия, Япония и Италия. В документа се подчертава:

„ЧЛЕН 1. Япония признава и уважава ръководството на Германия и Италия при създаването на нов ред в Европа.

ЧЛЕН 2. Германия и Италия признават и уважават ръководството на Япония при създаването на нов ред във великото източноазиатско пространство…“

Сталин извиква Молотов да обсъдят новината. Може би в такива именно кулминационни моменти се проверява истинската способност на ръководителя да извлича правилни изводи. А те са отново двусмислени: „войната е неизбежна, но най-рано след две-три години“. Създаденият в съзнанието на Сталин модел за възможното развитие на събитията не се променя. Вярата в собствената му непогрешимост слага отпечатък върху всички решения на „вожда“. Логично е да се предположи, че при такава ситуация се налага проблемите да се обсъждат колективно с привличането на военни специалисти и дипломати. Сталин обаче не смята това за нужно, и то защото разбира, че всичко ще се сведе до налучкване на неговото мнение. Жънел е плодовете на единовластието. Бюрократичната система, която така усърдно е създавал, била способна само да одобрява решенията му… Както си спомня Жуков, веднъж Сталин смъмрил ядосано присъстващите на разговора двама отговорни началници от апарата му:

„За какво да говоря с вас? Каквото да ви каже човек, вие все едно и също: «Да, другарю Сталин», «Разбира се, другарю Сталин», «Точно така, другарю Сталин», «Взехте мъдро решение, другарю Сталин»…“

Анализът на архивните документи от онова време показва, че на заседанията на Политбюро винаги са се съгласявали с „вожда“ и крайно рядко са внасяли каквито и да било, дори съвсем незначителни предложения Андреев, Берия (ето кой най-добре от всички е „четял“ мислите на „стопанина“), Ворошилов, Каганович, Калинин, Микоян, Маленков, Хрушчов, Шверник, Шчербаков. По-често от другите са предлагали нещо, все пак са разсъждавали, Молотов, Вознесенски и Жданов. Съставът на Политбюро, избран от пленума на ЦК на 22 март 1939 г. (Вознесенски, Маленков и Шчербаков стават кандидат-членове на Политбюро през февруари 1941 г.), напълно отразява единовластието не само в партията, но и в държавата. Сдобил се в края на краищата с безгранична власт, изземвайки я от народа, Сталин се лишава от пътищата и начините за интелектуално „подхранване“. С него не спорят. Въздържат се да предлагат. Съгласяват се. Клатят одобрително глави. За Сталин това са високопоставени функционери, изпълнители на волята му. Нищо повече.

Но „вождът“ не вижда нито на кого, нито за какво да се оплаче. Раболепниченето и съгласяването с всичко, което излиза от устата на Сталин, е една от последиците на обожествяването и възвеличаването му. Спомените на мнозина, работили заедно със Сталин, потвърждават: фактически никой не се е съмнявал в прозорливостта на „вожда“. Дори когато в навечерието на войната решенията му се разминават напълно с реалната обстановка, на никого даже и мисъл не минава през главата, че Сталин греши. Просто смятат, че от онова, което на Сталин е напълно ясно, те не всичко могат да разберат. „Имах огромна вяра в Сталин — казва Жуков, — в политическия му ум, в предвидливостта му и в способността му да намира изход от най-трудните положения. В дадения случай — в способността му да се измъкне от войната, да я отдалечи. Тревога разяждаше душата ми. Но вярата ми в Сталин и в това, че в края на краищата нещата ще се наредят така, както той предполага, беше по-силна.“[18]

До края на 30-те и в началото на 40-те години Сталин сравнително малко се е занимавал с външнополитическа дейност. Враждебното обкръжение, наежилият се капиталистически свят трудно контактуват със социалистическата държава. Както и Сталин с тях. Но с нарастването на икономическата и военната мощ на страната започва да се открехва ту едно, ту друго „прозорче“ на чуждата крепост, за да се хвърли едно око към Съветския съюз, да се подметнат няколко официални фрази, пък дори и да се направи опит за разговор с „червените“. Един от първите капиталистически държавници, с когото Сталин има възможност да разговаря, е Пиер Лавал, министър на външните работи на Франция. Наскоро след като на 2 май 1935 г. в Париж е подписан договор за взаимна помощ между двете страни, Сталин приема Лавал в Москва. „Вождът“ с любопитство гледа енергичния човек, разсъждаващ убедено за „отбранителната държавническа политика на Франция“, която отваря вратите на доверието за сътрудничество в името на мира. Сталин, разбира се, не е могъл да знае, че пред него седи един от бъдещите „куизлинговци“, който ще се съгласи да служи на Хитлер и с това ще опозори името си.

След един месец Сталин се среща с Едуард Бенеш, тогавашен министър на външните работи на Чехословакия. Съветският ръководител донейде е учуден, че Бенеш говори не толкова за наскоро сключения пакт за взаимна помощ между СССР и Чехословакия, колкото за „желанието за сближаване на народите в областта на науката, литературата, изкуството, на интелектуалните връзки“.

Сталин винаги е проявявал интерес към напористите западни вестникари, макар че ги е приемал твърде рядко. Обикновено това е ставало, когато е преследвал някаква политическа цел. Такъв е бил например запомненият от него случай с председателя на един американски вестникарски тръст Рой Хауърд, който буквално го засипал с въпроси. На американеца направил особено впечатление отговорът на съветския лидер на следния въпрос:

„В целия свят говорят за война. Ако наистина войната е неизбежна, мистър Сталин, кога според Вас ще избухне?“

„Невъзможно е да се предскаже. Сега войните не се обявяват… те просто започват. Но приятелите на мира могат да работят открито, те се облягат на силата на общественото мнение. Това е плюс за приятелите на мира. Колкото до враговете на мира, те са принудени да работят тайно. Това е минус за враговете на мира…“

Тъй като Сталин се среща рядко с чуждестранни дипломати и кореспонденти, всяка среща се превръща в събитие. Според думите на очевидци по време на разговорите Сталин винаги точно и ясно е формулирал мислите си, подкрепяйки и подчертавайки понякога своите разсъждения с лек жест и присвиване на живите си проницателни очи. В края на разговорите обикновено резюмирал накратко общите изводи от срещата независимо какви са те. Така е запомнил Сталин А. А. Громико.[19]

През последните два месеца преди войната Сталин получава доста съобщения и информации за непосредствената подготовка на Германия да нападне Съветския съюз. Предупрежденията идват от разузнаването, от дипломати, от приятели на Съветския съюз. Има съобщения и от правителствата на Съединените щати и Англия. Чърчил, който вече е премиер-министър на Англия, изпраща на Сталин през април 1941 г. специално послание за големи премествания на германски войски на изток. Сталин внимателно се запознава с информацията, но предполагайки, че британският премиер иска да го скара с Хитлер, я оставя без последствие.

Когато откъслечните сведения, че Германия се готви да нападне Съветския съюз, се подреждат в края на краищата в логическа верига, съветското правителство прави опит да провери реакцията на Берлин спрямо фактите. Решено било за „опипване на почвата“ да бъде публикувана декларация на ТАСС с прозрачни упреци по отношение на коментариите около спазването на условията на пакта от страна на Германия. Сталин сам одобрява тази идея. И на 14 юни 1941 г. в печата се появява спечелилата си печална слава декларация на ТАСС, с която фактически се призовава Германия да пристъпи към нови преговори със СССР по въпросите на двустранните отношения. А между другото, тъкмо в този ден Хитлер провежда с военното ръководство последното си съвещание, посветено на въпроса, кога точно да започне практическото реализиране на плана „Барбароса“…

Сталин и Молотов смятат, че ако Берлин се съгласи на такива преговори, те може да се проточат месец, месец и половина, а в резултат ще отпадне фактически въпросът за нападение още през тази година. Не без основания Сталин предполага, че Хитлер няма да се реши да започне войната в края на лятото, а още по-малко през есента. Но това ще рече, че Съветският съюз ще получи още най-малко от седем до десет месеца време за подготовка на армията за противодействие. Както пише в мемоарите си Чърчил, в оня момент Сталин е мислел вече не за години, а само за месеци отсрочка. През август 1942 г. в разговор с британския премиер в Москва Сталин казва: „Не се нуждаех от никакви предупреждения. Знаех, че войната ще започне, но мислех, че ще успея да спечеля още шест или около шест месеца.“[20]

В декларацията на ТАСС се посочва, че в английския и не само в английския печат започват да се разпространяват слухове „за скорошна война между СССР и Германия“, че „Германия е започнала да съсредоточава войските си в близост до границите си със Съветския съюз с цел да го нападне“. По-нататък се отбелязва: „Въпреки очевидната безсмисленост на тези слухове отговорните кръгове в Москва все пак сметнаха за необходимо предвид на упоритото разпространяване на тези слухове да упълномощят ТАСС да заяви, че тези слухове са недодялано скалъпена пропаганда на враждебно настроени към СССР и Германия сили, заинтересовани от по-нататъшното разширяване и развихряне на войната.“ По данни на СССР, се посочва по-нататък в декларацията, „Германия също така неотклонно спазва условията на съветско-германския пакт за ненападение, както и Съветския съюз, поради което според съветските кръгове слуховете за намерението на Германия да наруши пакта и да нападне Съветския съюз са лишени от всякакво основание, а извършващото се напоследък прехвърляне на германски войски, привършили с операциите на Балканите, в източните и североизточните райони на Германия е свързано, както трябва да се предполага, с други мотиви, нямащи нищо общо със съветско-германските отношения…“

По-късно, след войната, някои от съветските високопоставени лица, обяснявайки появата на тази странна, дезориентираща съветския народ декларация на ТАСС, я представят като обикновен „дипломатически сондаж“. Да допуснем, че е така. Сондиране на потенциалния противник. Но нали тази декларация четат и милиони съветски граждани, целият личен състав на армията и флота! Ако този сондаж е бил толкова необходим, защо не са били ориентирани по поверителните служебни канали в съответната насока поне висшият команден състав, ръководството на Народния комисариат на отбраната, военните окръзи? А декларацията е била възприета, както си спомня известният военачалник Л. М. Сандалов, съвсем недвусмислено: „В този си вид декларацията на авторитетното държавно учреждение приспа бдителността на войските. То породи у командния състав увереност, че съществуват някакви неизвестни обстоятелства, позволяващи на нашето правителство да остава спокойно, убедено в сигурността на съветските граници. Командирите престанаха да нощуват в казармите. Бойците почнаха да спят разсъблечени.“[21]

Всичко това е резултат от решенията, взимани от неколцина, а най-често от един човек, без наложителния анализ на всички съпътстващи и странични явления. А резултатът е противоположен на очаквания: Берлин чисто и просто не обръща внимание на декларацията на ТАСС, докато у съветския народ, свикнал неотклонно да приема всичко на доверие, още повече се затвърдява гледището, че войната сега е малко вероятна. Изглежда, в последните месеци преди войната Сталин е надценявал възможностите на дипломацията. Когато става вече съвсем ясно, че Хитлер открито насочва войските си на изток, Сталин все още се държи здраво за декларацията на ТАСС, разчита на ноти и писма и не се решава максимално бързо да приведе войските в състояние на бойна готовност. Преминаването от тайната и облагодетелстваща Хитлер дипломация към военни мерки за Сталин се оказва крайно трудно.

В Москва напрегнато чакат реакцията на Берлин. Но шифрованите телеграми от съветското посолство свидетелстват, че официалните кръгове се въздържат от какъвто и да било отговор на декларацията на ТАСС от 14 юни 1941 г. Изпратена е нота по повод на нарушаването на държавната граница на СССР от самолет на вермахта. Официален Берлин не реагира. Тогава съветският комисар на външните работи кани във връзка с този инцидент германския посланик, предлагайки му също така да обясни отношението на Берлин към повдигнатите в декларацията на ТАСС проблеми. Едновременно съветският политически представител в столицата на Германия се опитва да бъде приет на аудиенция от Рибентроп. Напразно. В Берлин изборът отдавна е направен. Денят „хикс“ е съвсем близо. Нито Сталин, нито Молотов, неоправдано надявайки се в последните преди страшното нашествие дни да чуят от Берлин уверения, че ще спазва неотклонно условията на съветско-германския пакт, знаят, че Хитлер току-що е написал поверително писмо на Мусолини „относно плановете за ликвидиране на Русия“. Ето две извадки от посланието на фашисткия фюрер:

„Дуче!

Пиша Ви това писмо в момент, когато продължилите с месеци тежки размисли, а също и вечното нервно изчакване завършиха с взимането на най-трудното в живота ми решение… Колкото до борбата на Изток, дуче, тя несъмнено ще бъде тежка. Но нито за секунда не се съмнявам в крайния успех. Надявам се преди всичко, че ще успеем в резултат да си осигурим за продължително време обща продоволствена база в Украйна. Каквото и да се случи сега, дуче, тази крачка няма да влоши нашето положение; то може само да се подобри. Ако бъда принуден дори към края на тази година да оставя в Русия 60 или 70 дивизии, все пак това ще бъде само част от силите, които трябва постоянно да държа сега на източната граница.

След взимането на това решение се чувствам вътрешно отново свободен. При целия ми искрен стремеж да постигна окончателно разведряване сътрудничеството със Съветския съюз много ми тежеше. Защото гледах на него като на скъсване с цялото мое минало, с моя светоглед и предишните ми обещания.

Щастлив съм, че се освободих от това морално бреме.

21 юни 1941 г.

Адолф Хитлер“

Дори в последните часове, когато пружината на германската военна машина е била свита докрай в готовност да извърши съдбовния си скок, у Сталин все още мъждука надеждата, че ще успее да отклони страшния сблъсък (поне за няколко седмици!). Но Берлин мълчи. Там са решили, че е отминало времето на дипломатическите жестове. Дошло е времето да се заговори с езика на войната.

[1] Държавен орган по външните работи в Русия през XVI и XVII в. — Б. пр. ↑

[2] Високопоставени длъжностни лица във външното ведомство през същия период — Б.пр. ↑

[3] The Public Papers and Addresses of Franklin D. Roosevelt, 1939, p.p.291-205. ↑

[4] Внешняя политика СССР. Сборник документов. Т. IV. М., 1946, с.417. ↑

[5] История внешней политики СССР 1917–1945. Т. I, с. 371–372. ↑

[6] Военно-исторический журнал, 1987, №9, с.49. ↑

[7] Shirer, W. The Rise and Fall of the Third Reich. N.Y., 1976, p.383. ↑

[8] Ленин, В. И. Събр.съч. Т. 42, с.53. ↑

[9] ЦГАСА, ф.3987, оп.3, д.1175, л.33-34. ↑

[10] Пак там, ф.32871, оп.1, д.72, л.216. ↑

[11] АВП СССР, ф.06, оп.1a, п.26, д.1, л.1179. ↑

[12] Leonhard, W. Der Schock des Hitler-Stalin Paktes. Freiburg, 1986, S. 66–68, 79–84. ↑

[13] Украински буржоазни националисти, контрареволюционери, един от ръководителите, на които е бил Симон Петлюра (1879–1926). — Б.пр. ↑

[14] АВП СССР, ф.011, оп.4, п. 25, д.11, л.1462-1463. ↑

[15] Джиусанми — висок държавен ранг. — Б.а. ↑

[16] ЦАМО, ф.500, оп.12458а, д.34, л.17. ↑

[17] ЦАМО, ф.500, оп.12462, д.7, л.1-6. ↑

[18] Военно-историческмй журнал, 1987, №9, с.54. ↑

[19] Громико, А. А. Памятное. Т. 1. М., 1989, с.196-205. ↑

[20] Churchill, W. The Second World War, Boston, 1950, vol.3, p.493. ↑

[21] Сандалов, Д. М. Пережитое. М., 1989, с.75. ↑

ФАТАЛНИТЕ ГРЕШКИ

С приближаването си войната сякаш все по-широко разтваря вратите си. В началото на нахлуването те са необхватни: от Ледовития океан до Черно море. А да се затворят и залостят няма вече как и с какво. Но до последния момент Сталин се обляга на прозорливостта си. Само месец преди да почне войната, той споделя в тесен кръг: „Сигурно догодина през май (т.е. през 1942 г. — б.а.) сблъсъкът ще стане неизбежен.“

Но колкото повече наближава фаталният ден, толкова по-ясно става: войната чука на вратите, а страната и армията още не са готови поне отчасти за решителна схватка с Хитлер. Макар да е нужно да се каже (защото това често се забравя), че в навечерието на войната е направено доста за повишаването на отбранителната способност на страната и на бойната мощ на армията. Така например в съответствие със специалната директива на Генералния щаб, изпратена до войските на 13 май 1941 г. след съвещание при Сталин, редица обединения и съединения (16-а, 19-а, 21-ва и 22-ра армия) започват да се придвижват от вътрешните окръзи към пограничните райони. По силата на постановление на Политбюро на ЦК на ВКП(б) от 21 юни 1941 г. по-голямата част от тези обединения е трябвало да образуват група за резерв на Главното командване. Обаче, както от само себе си се разбира, обединенията не са могли да заемат посочените им райони преди започването на бойните действия.[1]

Като взима предвид взривоопасната обстановка, Сталин одобрява предсрочното производство на випускниците от военните училища. Младите строеви и политически офицери заминават — в повечето случаи без никаква отпуска — направо във войските, където недостигът от командни кадри е значителен. След дълги колебания Сталин се решава и на такава акция от голям мащаб като свикването на около 800 хиляди души от запаса, благодарение на което в пограничните райони са комплектувани 21 дивизии. За съжаление тези мерки се взимат едва две-три седмици преди началото на войната…

Със заповед на Народния комисариат на отбраната от 19 юни на войските е поставена задачата за маскиране на летищата, парковете с бойна техника, базите и складовете и за разсъсредоточаване на самолетите. Но заповедта едва-що започва да се изпълнява… Изнасянето на полевите пунктове за управление на армиите на предни линии също започва да се изпълнява едва дни преди войната. Правилните и необходими мерки са безнадеждно закъснели. Но и тях Сталин предприема без никакво желание, изтъквайки често загнездилата се у него мисъл, че всички „тези мерки могат да провокират германските войски“. Тимошенко и Жуков са принудени да докладват понякога два-три пъти на Сталин един или друг въпрос, за да получат одобрение на предлаганите от тях мерки от оперативен характер. Председателят на Съвета на народните комисари, макар да се съгласява с военните, все още нейде дълбоко в душата си таи надеждата, а дори и вярата, че Хитлер няма да се реши да води война на два фронта. И никак не му се иска да осъзнае факта, че на запад вече няма втори фронт! В изказванията си много пъти повтаря една и съща своя мисъл: немците трябва да са извлекли поуки от поражението си в Първата световна война. Да се воюва на два фронта е безумие! Но и безумието може да се превърне в реалност. Защото в историята преобладават не циклите във вид на кръг, а във вид на спирала по посока на безкрайността. Придържайки се към очевидната праволинейна, едноизмерна логика, Сталин дълбоко се заблуждава. Никой обаче не може дори да помисли, че „вождът“ трябва да бъде посъветван. Защото всички вече са свикнали да смятат, че той е „непогрешим“.

Разбирал ли е Сталин през юни 1941 г., че през последните години той и неговото обкръжение са допуснали сериозни политически и военностратегически недоглеждания? За това може само да гадаем, макар по-късно в разговорите си с Чърчил и Жуков, а след войната, както помним, и в изказването си на приема в Кремъл в чест на командващите фронтове намира сили у себе си да признае в общи черти грешките и пропуските, допуснати от правителството. Не от него, а от правителството! И в тези случаи обаче Сталин нито веднъж не споменава, че те са били преди всичко негови собствени грешки. На такова нещо той отдавна не е способен.

Същността на грешките се състои не само в неверните предпоставки и пресмятания, в несбъдналите се прогнози и в коварството на агресора. Всичко това, не ще и дума, го е имало. Но главната причина за недоглежданията, грешките и непростимите пропуски е, нека да подчертая още веднъж, в единовластието. Трудно е да се обвиняват народните комисари и Главният военен съвет при наличието на създадения вече образ на „непогрешимия и мъдър вожд“. Всяко принципно несъгласие с една или друга негова концепция или гледна точка може да бъде преценено изцяло като „неразбиране“, „противопоставяне“ или „политическа незрелост“ с произтичащите от това последици. В паметта на всички още са пресни политическите процеси за каква ли не „вина“ — за позицията, заета при подписването на Бресткия мир, за познанство, да речем, с Я. Петерс, коменданта на Кремъл, а това значи и за участие в подготовката на „дворцов преврат“, за среща в чужбина с официално лице, а това пък означава, разбира се, „предаване на шпионски сведения“ и така нататък.

Макар Сталин, субективно погледнато, да поставя пред страната и партията наглед хубави цели, реализирането и осмислянето им не преминават през колективния ум, не са резултат от противопоставянето на различни гледища. С единовластието, „непогрешимостта“ и безапелационността на изводите си „вождът“ неволно запушва каналите за получаване на обективна информация, оригинални предложения и нестандартни решения. Казват му почти винаги онова, което иска да чуе. Често се опитват да отгатнат желанията му. Липсата на демократична и колективна форма на формиране и приемане на отговорни решения обеднява, ограничава интелектуалните възможности на властта.

За да угодят на „вожда“, всички говорят за „непобедимостта на Червената армия“, за „засилването на пролетарските настроения в Германия“, повтарят един през друг, че вътрешните трудности на капиталистическите страни щели да ги „подкопаят отвътре“. За това пише печатът, предвещава радиото, твърдят теоретиците. Например академик Е. Варга, когото Сталин цени и дори няколко пъти разговаря с него, в доклада си пред слушателите от Военнополитическата академия „Ленин“ на 17 април 1941 г. твърди, че сега „възниква въпросът: ще има ли в тази война победители и победени, или войната ще се проточи толкова дълго, че нито една от воюващите групи не ще може да победи другата?“. Интересите на Съветския съюз, продължава Варга, „налагат мирът да бъде запазен дотогава, докато в капиталистическите страни назрее революционната криза“. По-нататък академикът прави извод чисто в троцкистки дух (но щом друг, а не Троцки казва това, Сталин няма нищо против): „Ако се създаде такава ситуация, при която в някои страни в резултат от войната избухне революционна криза, буржоазната власт бъде разклатена и пролетариатът вземе властта в свои ръце, Съветският съюз ще трябва да тръгне и ще тръгне да помага на пролетарската революция в други страни.“[2]

В тези възгледи, които са били широко разпространени, явно се надценяват силите на Съветския съюз и Червената армия, прозират настроения от времената на гражданската война — стремеж да се предизвика световен революционен пожар. Но трябва да се каже, че и в онова време, във времето на култа, е имало мъжествени личности с трезва мисъл. Така например през 1940 г. група учени от Военнополитическата академия „Ленин“ подготвя изложение, наречено „Относно военната идеология“, което прочита и Сталин. Заедно с традиционните за ония години тезиси в документа се излагат смело и някои „еретични“ мисли. Авторите поставят остро въпроса за причините, довели до неуспехите в съветско-финландската война — ниската култура на военните кадри, неверните пропагандистки твърдения (лозунгът за „непобедимостта на Червената армия“), „неправилното тълкуване на интернационалните задачи на Червената армия“. Подчертава се, че дълбоко „се е вкоренил вредният предразсъдък, че уж населението на държавите, встъпващи във война със Съветския съюз, неизбежно и едва ли не повсеместно ще въстане и ще преминава на страната на Червената армия. Приказките «за непобедимостта водят хората към главозамайване, лекомислие и пренебрежително отношение към военната наука; в областта на техниката — към изоставане, в областта на военната теория — към едностранчива разработка на едни видове бой за сметка на други».“ А колкото до техническата ни мощ, нашата пропаганда, пишат авторите, е тръгнала „по лъжливия път на перченето“. „Не бива да се издига в култ“ опитът от гражданската война. „При съответни условия отстъплението не бива да се смята за позор, хората трябва да се учат не само на изкуството на настъплението, но и на организирано отстъпление, когато обстановката изисква това.“ Нужно е „по-гъвкаво, по-бързо да се правят изводи от онова ново, което внася във военното дело съвременността“. В изложението се посочва, че „напълно е занемарено изучаването на чуждестранната военна мисъл“. Не се популяризират най-добрите традиции на руската армия. „До неотдавна всички руски генерали без изключение бяха смятани за тъпаци и крадци на държавни пари.“ Опитът от боевете на Червената армия край езеро Хасан и река Халхин гол, както и на други места „не е известен на ръководния състав. Материалите за тези боеве се държат заключени в Генералния щаб“. Изложението с обем от тридесет и пет страници е не само критичен анализ на състоянието на Червената армия и на развитието на съветската военна мисъл, но и съдържа не една и две конструктивни идеи, които не са загубили актуалността си и в наши дни. Резолюцията на „вожда“ обаче е повече от кратка: „Към дело.“[3] Съдбата на авторите не ми е известна, макар да е ясно, че съчинението им едва ли се е харесало на Сталин и Ворошилов.

Всичко, което не се побира в представите на „вожда“, не може да бъде прието. Проявите на творчество, на талантлива мисъл, ако не съответстват на въжделенията на самодържеца, чисто и просто се отхвърлят, не им се обръща внимание, задушават се. В култовото единомислие се крие един от най-дълбоките извори на политически и стратегически недооценки, повлияли върху целия ход на войната, особено в началото й. Какви са най-характерните грешки на политическото ръководство и най-вече на Сталин в навечерието на войната. В какво се изразяват те?

Преди всичко, по мое мнение, най-голямата грешка е сключването на Договора за дружба и за границата между СССР и Германия на 28 септември 1939 г. Очевидно подписаният един месец по-рано пакт за ненападение може да се приеме като принудителна и оправдана историческа мярка (без „секретни протоколи“), но по-нататък не е трябвало да се върви. В резолюциите на Коминтерна и решенията на XVIII конгрес на партията фашизмът основателно се окачествява като най-опасния отряд на световния империализъм. За съветските хора фашизмът е олицетворявал в концентриран вид класовия враг. И отведнъж — „дружба“ с фашизма?! Трудно е да се обясни това безпринципно свличане на Сталин и Молотов до оневиняване, макар и неволно, на фашизма. Може да бъде разбрано желанието им за по-реално действие на пакта за ненападение по пътя на търговските спогодби, стопанските връзки, икономическите отношения и тъй нататък. Но да се отрекат фактически от всичките си предишни антифашистки идеологически принципи — това е вече прекалено! С усилията на Сталин, който участва в преговорите с Рибентроп, анексионистичните планове на Германия не получават полагащата им се оценка от страна на съветското правителство. Например в подписаната същия ден „Декларация на съветското и германското правителство“ се посочва: Съветският съюз и Германия „по взаимно съгласие изразяват мнението, че ликвидирането на сегашната война между Германия, от една страна, и Англия и Франция, от друга страна, би отговаряло на интересите на всички народи“[4]. Но народите са били в правото си да запитат: а как да стане това? Като се приеме без възражения обстоятелството, че Германия е окупирала едва ли не цяла Европа? Нима Полша, превърната в руини, ще може да одобри „взаимното съгласие“, подписано от Молотов и Рибентроп? Струва ми се, че в стремежа си да предпази Съветския съюз от войната Сталин отива прекалено далече. Още повече като се има предвид, че тези принципни отстъпки не прибавят нищо към пакта. Само засилват безочливостта на фашистите и объркването на хората в Съветския съюз. Не може да не се види, че по „германския въпрос“ Сталин е под твърде силното влияние на Молотов, който упорито държи на своите едностранчиви изводи. Многобройните декларации на народния комисар на външните работи само внасят пълно объркване в съзнанието на съветските хора и на приятелите ни в чужбина. Например как може да бъдат преценени твърденията в доклада на Молотов (одобрен от Сталин) на извънредната сесия на Върховния съвет на СССР, състояла се на 31 октомври 1939 г.?

„Германия се намира в положение на държава, стремяща се към най-скорошно завършване на войната и към мир, докато Англия и Франция, които довчера се обявяваха против агресията, държат за продължаване на войната и са против сключването на мир… В последно време управляващите кръгове в Англия и Франция се опитват да се представят като борци за демократични права на народите против хитлеризма, при което английското правителство обяви, че уж за него целта на войната против Германия била ни повече, ни по-малко «унищожаване на хитлеризма»… Не само безсмислено, но и престъпно е да се води тази война като война за «унищожаване на хитлеризма», прикривана под фалшивото знаме на борба за «демокрация»… Нашите отношения с Германия… коренно се подобриха. Тук нещата се развиваха по линията на упражняване на приятелските отношения, развитие на практическото сътрудничество и политическа поддръжка на Германия в стремежите й към мир…“[5]

Това политическо и идеологическо преориентиране хвърля хората в недоумение, деформира класовите гледища в общественото и индивидуалното съзнание. Заедно с това тези твърдения характеризират пълното дипломатическо късогледство на Сталин и Молотов, идеологическата им безпринципност. Диктаторът, изпратил без колебания хиляди и хиляди хора на смърт или в лагерите само заради някакво си подозрение, че са идеологично „нечистоплътни“, проявява сега удивителна слепота в „побратимяването“ с фашизма. Макар мнозина в Коминтерна да не оправдават причините за бързата идеологическа еволюция на Сталин, те не могат обективно да влияят на официалната позиция на Комунистическия интернационал. Чак до юни 1941 г. Коминтернът не се съгласява с оценките на европейските комунистически и работнически партии по отношение на антифашисткия характер на борбата в техните страни. Острите стрели на критиката отново са насочени не към фашистите, а към социалдемократите като „помагачи на милитаризма“. Безпредметен се оказва и лозунгът „Да се сложи край на войната“. Не е ясно как може „да се сложи край на войната“, когато фактически се изразява съгласие с окупирането на кажи-речи цяла Европа? Разяснения по този въпрос не се дават.

Думата „фашизъм“ изчезва за известно време от политическия речник на Сталин и Молотов. Трябва да се предполага, че в Берлин са били доволни. Не току-така на 1 септември 1939 г. веднага след ратификацията на пакта за ненападение фюрерът заявява в Райхстага: „Пактът беше ратифициран и в Берлин, и в Москва… Аз мога да се присъединя към всяка дума, казана от народния комисар на външните работи Молотов във връзка с това.“[6]

Заблудата на Сталин и Молотов е очевидна. Обяснимият стремеж на всяка цена да се остане настрани от пламъците на войната е съпроводен от принципна идеологична отстъпка, която внася объркване не само в съзнанието на нашите чуждестранни приятели. Още по-важно е, че постоянното демонстриране на неутралитет от страна на Съветския съюз дезориентира нашата общественост. Пропагандистите в страната и в армията са поставени в извънредно тежко положение. Например началникът на Главното управление за политическа пропаганда на Работническо-селската Червена армия (ГУПП РККА) армейски комисар първи ранг Л. Мехлис в своята Директива №0246 поставя следната задача на политическите органи и на партийните организации: „В основата на политическото обучение на младите бойци да залегнат Законът за всеобщата военна повинност, докладът на др. Ворошилов на четвъртата сесия на Върховния съвет на СССР, военната клетва, Законът за наказанието при измяна спрямо родината, уставите и наставленията… съобщението на др. Молотов «Относно ратифицирането на съветско-германския договор за ненападение».[7]“ Мехлис е вмъкнал тази фраза собственоръчно. Малко преди това той отива при Сталин и когато изслушва доклада на началника на ГУПП на РККА за политическата работа във войските, „вождът“ подхвърля:

„Не дразнете немците…“ — А после пояснява: „“Красная звезда" често пише за фашистите и фашизма. Спрете. Обстановката се изменя. Не бива да се крещи за това. За всичко си има време. Хитлер не трябва да остава с впечатление, че ние тук нищо друго не правим, а само се готвим за война с него."

Сталин поглежда Мехлис, който си записва нещо бързо-бързо и хвърля верноподанически погледи към „вожда“. Досущ както преди малко повече от десет години, когато работеше при него с Товстуха. Идеален изпълнител беше още тогава. Сталин обича този тип хора. Ето и сега е уверен: Мехлис ще „потули“ публичните вестникарски хули по адрес на фашистите и същевременно ще даде команда да се подхранва внимателно недоверието към хитлеристите на политическите занятия в армията. Но направеният завой е твърде остър и никак не е лесно да се преодолее инерцията в мисленето на бойците и командирите, на милионите работници и колхозници, на интелигенцията.

В донесенията, постъпващи в ГУПП след съветско-германските договорености, при цялата предпазливост на оценките и изводите се съдържат многобройни конкретни примери на изопачена представа за политическите дадености, за конкретния „адрес“ на класовия враг. Ще приведа няколко изказвания, съдържащи се в донесенията:

Военният инженер втори ранг Нечаев: „Във връзка с ратифицирането на договора за ненападение сега не бива да се употребява терминът «стрелба по фашизма» при стрелковата подготовка, тъй като нашето правителство не вижда никакви разногласия с фашизма.“

Преподавателят във Военноинженерната академия Каратун: „Сега изобщо не знаеш какво да пишеш, по-рано ни възпитаваха в антифашистки дух, а сега обратното.“

Старши лейтенант Громов (военна част 5365), Харковски военен окръг: „Ако човек се вгледа внимателно, оказва се, че Германия е надхитрила всички. Сега Германия ще слага юзди на малките страни, а договорът за ненападение ще си лежи и няма да бъде възможно да се направи нещо.“[8]

Цитирах само няколко изказвания на военнослужещи, свидетелства за възцарилото се идейно стъписване, за разместването на класовите пътепоказатели. Сега е трудно да се установи кому принадлежи инициативата да се „пришие“ думата „дружба“ към германо-съветския договор. Ако това е било направено от съветската страна, в най-добрия случай може да бъде наречено политическо недомислие. Ако пък е работа на германската страна, трябва да бъде разглеждано като хитро пресметната диверсия против общественото съзнание на целия съветски народ. И в единия, и в другия случай Сталин не се оказва на висотата на положението. И макар че по-късно Молотов ще каже, че Сталин уж „навреме е разгадал коварните планове на хитлеризма“, в дадения случай е трудно да се повярва в това.

Друго голямо недомислие, но вече в оперативно-стратегическата област, е свързано с приемането на отбранителния план на страната и мобилизационното развръщане на въоръжените сили. По личното указание на Сталин през есента на 1939 г., наскоро след сключването на договора за „дружба“ с Германия, Генералният щаб пристъпва към разработката на този план. Основният изпълнител на разработката, извършвана под ръководството на Шапошников, е бъдещият прославен маршал на Съветския съюз, тогава полковник, А. М. Василевски. Главната му идея е следната: да се осигури готовност за водене на борба на два фронта — в Европа против Германия и нейните съюзници и в Далечния изток против Япония. Предполагало се е, че „основен ще бъде западният театър на военните действия“. Смятало се е, че именно на западното и на северозападното направление противникът ще концентрира силите си. И съответно тук именно се е предвиждало да бъдат съсредоточени основните сили на Червената армия.[9] Но след като разглежда плана, народният комисар не го утвърждава под предлог, че в него не са разработени достатъчно възможните наши действия за разгромяване на противника.

До август 1940 г. уточненият отбранителен план е преразгледан. Сега вече подготовката му се ръководи от новия началник на Генералния щаб К. А. Мерецков. Както и преди, основен изпълнител на разработката е Василевски. Той продължава да смята, че е целесъобразно главните сили на армията ни да бъдат съсредоточени на Западния фронт въз основа на предположението, че по всяка вероятност противникът ще концентрира силите си в района на Брест. На 5 октомври докладват отбранителния план на Сталин. Той изслушва внимателно народния комисар на отбраната и началника на Генералния щаб, отива няколко пъти до картата и дълго мълчи, разхождайки се покрай масата. Накрая проговаря:

„На мен не ми е съвсем ясно становището на Генералния щаб усилията ни да бъдат съсредоточени на Западния фронт. Уж Хитлер щял да се опита да нанесе главня си удар по най-късия път към Москва… Мисля все пак, че за немците са особено важни житото на Украйна и въглищата на Донбас. Сега, когато Хитлер се укрепи на Балканите, още по-вероятно е да подготви основния си удар на Югозападното направление. Моля Генералния щаб повечко да помисли и да докладва плана след десет дни…“

Едновременно с преработването на плана Генералният щаб подготвя по указание на Сталин и друг концептуален документ — „Съображения за основите на стратегическото развръщане на Въоръжените сили на Запад и на Изток през 1940–1941 г.“. В „Съображенията“ правилно се приема, че Германия е главната военна опасност. Основна е следната задача: с упорита отбрана на позиции в районите на държавната граница, изградена на базата на полски укрепления, да не се допусне нахлуване на противника на наша територия, да се осигури време за пълна мобилизация и след това да се отблъсне с мощни контраудари настъплението на противника и бойните действия да се пренесат на негова територия. Предполагало се е, че главните сили ще влязат в действие най-рано две седмици след началото на военните действия. Но нито „Съображенията“, нито готвеният отбранителен план отделят нужното внимание на отбранителните операции като отбранителни. Не са определени основните положения и особеностите им. Фактически се изключва възможността за пробив на значителни противникови сили на голяма дълбочина. Когато малко преди войната на една от стратегическите игри се „проиграва“ такъв вариант, Сталин ядосано подмята:

„Защо да насаждаме отстъпателни настроения? Вие какво, отстъпление ли планирате?“

В „Съображенията“ и в отбранителния план се предвижда равномерно разпределение на войските от първия ешелон в дълбочина (в предния ешелон за прикриване — 57, във втория — 52, в резерв — 62 дивизии). Именно поради това в началото на войната се стига до положението съединенията на Червената армия да действат разпокъсано, някак си едни след други, и противникът получи възможност да ги бие пак така, „на части“. Избързвайки, ще кажа, че хитлеристките армии, обратно на нашите, са били разположени по фронта доста неравномерно, съсредоточавали са се по направленията на главните удари и по този начин са създали четири и пет пъти по-голямо превъзходство над съветските войски. Именно това до голяма степен позволи на германците да пробият бързо отбраната и да нахлуят стремително на голяма дълбочина.

Интересно е да се знае, че малко преди началото на войната Сталин нарежда да донесат за личната му библиотека Бойния устав на Червената армия. Страниците му са изпъстрени с подчертавания, свидетелстващи, че решавайки отбранителни въпроси от стратегически характер, Сталин се е стремял да повиши по някакъв начин равнището на знанията си в областта на военното изкуство. Обаче забележките му пред Главния военен съвет и на съвещанията с военното ръководство говорят повече за трезво мислене, основано на предпазливост, отколкото за висока оперативна и стратегическа компетентност. Сталин се изправя пред прага на войната като предпазлив и същевременно самоуверен политик, а не като военен стратег.

На 14 октомври 1940 г. преработеният отбранителен план отново е докладван на Сталин. Естествено, всичките му бележки изцяло са взети предвид, а това означава коренно преориентиране на основните направления на въоръжените сили. Сега направлението на главния удар на противника се очаква от югозапад.[10] Но нали главното разузнавателно управление при РККА е знаело, че основните ударни сили на вермахта (три от четирите танкови армии) имат за цел Смоленск и след Смоленск-Москва. На военачалниците обаче не им достигат мъжество и аргументи, за да убедят Сталин. Както показват по-сетнешните събития, именно тук Хитлер нанася главния си удар. А нали това е можело да се предвиди? Но… Защо стана така?

Ще напомня, че по време на гражданската война Сталин е член на Военния съвет на Южния и на Югозападния фронт. Тогава житото и въглищата в действителност са били толкова важни за Съветската република, колкото и победата над контрареволюцията. На Сталин му се струва, че големите незалесени пространства, както и икономическите съображения (най-късият път към кавказкия петрол, украинското жито и въглищата) ще подтикнат Хитлер да насочи главния си удар именно от югозапад.

А сега за друго. По някаква случайност в навечерието на войната на основни постове в Генералния щаб се оказват „избраници“ от Киевския особен военен окръг (КОВО): С. К. Тимошенко — народен комисар на отбраната, Г. К. Жуков, назначен през февруари 1941 г. за началник на Генералния щаб, Н. Ф. Ватутин — първи заместник-началник на Генералния щаб, С. К. Кожевников — началник на политическия отдел при Генералния щаб. Естествено е тези хора, които са се занимавали на времето си с оперативна работа в КОВО, да смятат в някаква степен Югозападното направление за първостепенно, за особено важно. При това те са знаели за гледището на Сталин. Между другото, Военният съвет на КОВО и до приемането на отбранителния план поддържа становището, че „главният удар на обединените сили на противника трябва да се очаква в зоната, за която отговаря окръгът“. В документа „Решение на Военния съвет на Югозападния фронт по плана за развръщане през 1940 г.“, подписано от началник-щаба на Киевския особен окръг М. А. Пуркаев, недвусмислено се посочва, че трябва да се очаква острието на нахлуващата германска армия да бъде насочено по Югозападното направление.[11]

Когато планът за отбраната получава одобрението на Сталин, длъжността началник на Генералния щаб поема Жуков. Фактически за половин година се сменят трима началници на Генералния щаб. През август 1940 г. на този пост Мерецков сменя Шапошников и предава на свой ред тази длъжност на Жуков. Но Сталин обича такива „въртележки“.

Тук трябва да спомена за един интересен документ. Жуков, човек много решителен и с твърда воля, е усещал, че нанасяйки първи удара, германските войски може да постигнат съдбоносно предимство. След дълги размисли, съмнения и разговори с Тимошенко той написва на ръка на 15 май 1941 г. изложение до Сталин със следното съдържание:

„До председателя на Съвета на народните комисари

Съображения по плана за стратегическо развръщане на Въоръжените сили на Съветския съюз

Като се има предвид, че Германия сега държи армията си напълно мобилизирана, с развърнати тилове, тя ще има възможност да ни изпревари в развръщането и да нанесе внезапен удар. За да се предотврати това, смятам за необходимо в никакъв случай да не се предоставя на германското командване инициативата на действия, да се изпревари противникът при развръщането и да се атакува германската армия в момента, когато ще се намира в стадий на развръщане, без още да е успяла да организира фронта и взаимодействието на родовете войски…“.

По-нататък Жуков определя първата и следващите стратегически цели — да бъдат разгромени основните сили в централното и северното крило на германския фронт.[12]

Най-прославеният в бъдещата Велика отечествена война пълководец пет седмици преди началото й предлага на Сталин радикално решение: да се нанесе удар на приготвилите се за скок германски войски. Смело, политически извънредно дръзко предложение. Писмени следи по документа Сталин не е оставил; в оня период „вождът“ е свръхпредпазлив и внимателен. Продължава да мисли, че страната ще има все още достатъчно време да се подготви за схватката с фашизма.

В началото на юни 1941 г. се взима решение, одобрено от Сталин, да се усили с още 25 дивизии Югозападното направление. Защото в края на април 1941 г., в Генералния щаб се получава следната информация от НКВД, дошла по разузнавателните канали: „Нападението на Германия против Съветския съюз е решено окончателно и ще започне в близко време. Оперативният план на настъплението предвижда светкавичен удар по Украйна и по-нататъшно придвижване на изток…“[13]

Фашистите са се опитали да дезориентират съветското ръководство относно направлението на главния удар, датата на започване на войната и стратегическия й замисъл. След войната Жуков пише: „Сега у нас се разглеждат особено в широки, общодостъпни публикации главно факти, предупреждаващи за готвещото се нападение против Съветския съюз, за съсредоточаването на войски по нашите граници и т.н. Но тогава, както показват откритите след разгрома на фашистка Германия документи, на бюрото на Сталин са попадали много донесения и от съвсем друг вид.“[14]

За съжаление „вождът“, макар че разполага с обилна информация, стигаща до него по различни канали, далеч не винаги я довежда до знанието дори на Генералния щаб. Например телеграмата на Чърчил за подготвяното германско нападение против Съветския съюз той, повтарям това още веднъж, смята просто за опит да бъде накаран по-бързо да се счепка с Хитлер и предупреждението от Лондон попада на бюрото на началника на Генералния щаб дълго време след получаването му. Не са малко и другите донесения и съобщения, на които всъщност не е отдавал нужното значение.

Веднъж, разговаряйки с академик Б. Н. Пономарьов, секретар на ЦК на партията в миналото, работещ на времето и в Коминтерна, чух от него и за такъв случай:

„Някъде през пролетта на 1941 г., струва ми се, че беше в края на май, се срещнах с двама австрийски комунисти, дошли «оттам». Те възбудено разказаха за огромните военни приготовления в Германия по западните граници на СССР, за безкрайните военни ешелони от танкове, артилерия, товарни коли, изнизващи се ден и нощ на изток. Това може да става, разсъждаваха те, само при подготовка за военно нападение.

Информацията предадох на Георги Димитров, той е имал специален разговор със Сталин. На другия ден Димитров ми каза:

«Сталин се отнесе спокойно към съобщението на австрийските комунисти и ми отговори, че това далеч не е първият сигнал от такова естество. Но че не вижда основания за прекомерно безпокойство. Вчера например в Политбюро разглеждаха графика за отпуските и на голяма част от членовете и кандидат-членовете им беше предоставена възможността да идат на почивка през лятото. Пръв ще тръгне на юг Жданов, а нали е член на Военния съвет на пограничен окръг…» С този отговор Сталин — според думите на Г. Димитров — сметнал разговора им за приключен.

Как може да се обясни това — разсъждаваше Б. Н. Пономарьов. — Недооценяване на опасността? Самоувереност? Надделяване на натрапчивата мисъл, че събитията ще се развиват именно така, както той, Сталин, ги е планирал?“

Такива изпълнени с недоумение въпроси има и в спомените на Жуков, Василевски, Захаров и на много други военачалници. Прав е, мисля, Жуков, когато казва, че в навечерието на войната всички мисли и стъпки на Сталин са били подчинени само на стремежа му да избегне, да не допусне въвличането на Съветския съюз във войната и това е подхранвало у него увереността, че така и ще бъде. Но нали началникът на Главното разузнавателно управление на Червената армия Ф. И. Голиков му е докладвал, че към началото на март 1941 г. бойната мощ на вермахта ще достигне 8 милиона души, 12 хиляди танка, 52 хиляди оръдия и около 20 хиляди самолета! Нима на Сталин не е било ясно, че Германия не е в състояние да държи дълго без работа тази колосална военна машина? И нима на „вожда“ не е било известно, че основните сили на тази армада са вече концентрирани на изток?

Обективността го изисква да кажа, че до Сталин са достигали донесения и от друг характер — за „нежелание на немския народ да воюва“, за „дезертьорство в германската армия“, за „пораженски настроения във вермахта“ и т.н. От Берлин по специалните канали са идвали съобщения, че в германските войски, съсредоточени на изток, се водели едва ли не пацифистки разговори: „Ако Германия се забърка във война със Съветския съюз, ще бъде победена“, „Тази война ще доведе народа до гибел“, „Не щем да воюваме, искаме вкъщи!“[15] Може би е имало и такива настроения, но главното е другаде: донесенията от такъв характер съответствали на желанията на Сталин. Не е изключено всички тези данни за „настроенията“ също да са били плод на хитра дезинформация.

Жуков споделя със Симонов, че в началото на 1941 г., когато потокът от съобщения за концентриране на германски войски в Полша особено нараства, Сталин е писал на Хитлер лично писмо, в което отбелязва, че това обстоятелство го учудва и създава впечатление, че Хитлер се кани да воюва против нас. В отговор Хитлер изпраща на Сталин писмо, също лично, и както подчертава в текста, „поверително“. В писмото си посочва, че тези сведения са верни, че в Полша действително са концентрирани големи войскови съединения, но че той, бидейки уверен, че това, което ще каже, няма да отиде по-далече от Сталин, се смята задължен да разясни: съсредоточаването на негови войски в Полша не е насочено против Съветския съюз, той има намерение строго да спазва сключения пакт, за което гарантира с честта си на държавен глава. В писмото си фюрерът е намерил аргумент, на който, по думите на Жуков, Сталин, изглежда, е повярвал. Уж територията на Западна и Централна Германия била подложена на силни английски бомбардировки и англичаните добре я наблюдавали от въздуха. Затова именно бил принуден да съсредоточи големи контингенти от войските си на изток.

А германският военен аташе Кьостринг, засилвайки дезинформацията при контактите си със съветски официални лица, често казвал: „Сега у нас войските се разпускат — нека да си отдъхнат.“[16]

Същевременно в директивата на народния комисар на отбраната „Относно резултатите от проверката на бойната подготовка през зимния период на 1941 г. и указания за летния период“, подписана от Тимошенко, члена на Главния военен съвет Жданов и началника на Генералния щаб Жуков на 17 май 1941 г., абсолютно нищо не се казва нито за задачите на западните военни окръзи, нито за повишаване на бдителността, бойната готовност и укрепването на отбраната, нито по подготовката за отблъскване на масирани нападения на авиацията и на нахлули големи маси танкове. Само шаблонни бележки по „недостатъците в единичната подготовка на боеца“ и пълна липса на указания от оперативен характер.[17] Войната е на прага, гигантската военна машина на Германия е готова всеки момент да тръгне и да се втурне на изток, а народният комисар на отбраната и Генералният щаб действат така, сякаш на Хитлер и през ум не му минава да извърши своята съдбоносна и страшна крачка, преди Сталин да пожелае това.

А междувременно разузнаването съобщава нови и нови тревожни данни. Началникът на разузнавателния отдел при КОВО полковник Бондарев информира в края на май 1941 г. за непрекъснато прииждане на нови танкови, артилерийски и пехотни части в районите на Люблин, Красностав, Замостие, Грубешов, Томашув и Белжец. В изводите си, преценяващи обстановката, той подчертава: „Съсредоточаването на войските по границата със СССР продължава… Театърът на военните действия се подготвя с форсирани темпове.“[18] Аналогична е картината и в Западния военен окръг. Полковник Блохин, началник на разузнавателния отдел при щаба на окръга, също донася на своето командване: „Въз основа на редица проверени агентурни данни може да се направи изводът, че военната подготовка на Германия против СССР в последно време, особено след 25 май, се извършва по-интензивно…“ В донесението се отбелязва, че един от изпратените на територията на СССР германски агенти заявил при разпита, че трябвало да се върне със събраните данни в гр. Цеханув не по-късно от 5 юни, тъй като им казали: възможно е военните действия против СССР да започнат скоро…[19] Такива донесения идват не само в щабовете на пограничните райони, но и в Москва.

Разтревожен от обстановката, народният комисар на отбраната изпраща в пограничните окръзи комисии за проверка на танковите войски. А на другите части? На 16 юни във връзка с резултатите от проверката до военните съвети на окръзите и армиите и щабовете на механизираните корпуси е изпратена следната шифрована директива:

„От проверката на танковите войски в КОВО, ЗапОВО, ПрибОВО и ОдВО е установено:

1. Обучението на бойците и командирите преминава откъснато от основната задача, произлизаща от бойната готовност на механизираните войски, и протича нецеленасочено.

2. Огневата подготовка е на ниско равнище и изостава от плана за огневата подготовка с един-два месеца.

3. Взаимодействието на родовете войски в самите механизирани съединения е недостатъчно и лошо.

4. Моторизираните полкове се подготвят като стрелкови части. Не се взимат под внимание предназначението и характерът на бойното им използване.

5. Досегашната подготовка на радистите е на ниско равнище.

6. Артилерийските полкове не са овладели огъня от открити позиции с право мерене и не се обучават на това.

7. Нощни занятия се водят по изключение и само в отделни части. Няма система в подготовката за нощни действия…“[20]

Такива недостатъци са „нанизани“ в цели седемнайсет точки. Но в директивата, подписана от Тимошенко и Жуков, пак нищо не се говори за големите оперативни въпроси, свързани с повишена готовност за отбиване на неизбежното германско нападение. Всички са като хипнотизирани от увереността на Сталин, че войната няма да започне, докато не сме готови за нея.

А не сме били готови в много отношения: в оперативно, в техническо, в мобилизационно. Още преди споменатите събития Сталин изпраща Запорожец, началник на Главното управление за политическа пропаганда в Червената армия, да провери готовността на укрепените райони по западната граница. Запорожец минава с комисията покрай новата граница, където се подготвят отбранителни позиции. Докладът му до Сталин (изпратен едновременно до Молотов, Андреев, Жданов и Маленков) никак не е утешителен:

„Повечето от укрепените райони, строящи се по нашите западни граници, не са боеспособни. Завършените от строителството бойни съоръжения ДОТ (дълговременни огневи точки, бункери — б.пр.) нямат нужното въоръжение… Укрепените райони не са осигурени в необходимото количество с постоянни и специално подготвени гарнизони.“[21]

Сталин преадресира доклада до народния комисар на отбраната, съветвайки го по-решително да търси отговорност от изпълнителите за бавното изграждане на системата от укрепени райони, които за съжаление няма да изиграят в началото на войната отредената им роля. Той бърза, притеснява се, но когато нещата опират до взимане на радикални решения, проявява свойствената му предпазливост.

По думите на Жуков, дори в самото навечерие на войната въпреки настояванията на военното ръководство Сталин категорично забранява войските на западните окръзи да бъдат приведени в повишена бойна готовност. Страхът му да не „провокира“ немците е направо маниакален. Разбира се, стремежът на Сталин да не даде на Хитлер повод за военно нападение може да бъде разбран. Но заедно с това той е бил длъжен да разбере, че едва ли Германия би нападнала Съветския съюз само в резултат на „провокация“, ако това не влиза в стратегическите й планове. Обаче нито Ворошилов, нито Тимошенко, нито Жуков са могли да намерят достатъчни аргументи, за да докажат, че полумерките нищо не решават.

И така, военностратегическата самоизмама, свързана с определянето на направлението на главния удар, избрано от вермахта, се задълбочава в резултат на упорития отказ на Сталин да вижда безспорния факт, че войната е вече на прага.

В същото време Хитлер свиква съвещание на висшето военно ръководство, на което изслушва съобщенията на генералите за завършването на подготовката за нападение над СССР. Докладват му, че от 22 май железопътните превози в Германия са преминали на график за ускорено движение и съсредоточаването на войските ще бъде завършено на 19 юни и че военновъздушните съединения за първия удар, дислоцирани западно от Висла, на 21 вечерта ще се пребазират на малка височина на летища, близки до границата на Съветския съюз. След уточняване на подробностите фюрерът внася в плана само една малка промяна: началото на нападението да се изтегли от 3:30 на 3 часа на 22 юни.

Въпреки че получава тревожни и, както по-късно се оказва, съвсем верни сигнали и съобщения, Сталин не смее да вземе извънредни мерки от военен характер в съответствие с плановете за оперативно-стратегическо развръщане. Ако са били предприети навреме, енергично и по възможност скрито необходимите оперативни и мобилизационни стъпки, началото на войната би могло да бъде съвсем друго. За действията на Сталин в този период много точна оценка дава според мен маршалът на Съветския съюз Василевски: „Причини да се търсят упорито начини за отсрочване на влизането на Съветския съюз във войната имаше достатъчно много и твърдата линия на Сталин да не допуска нещо такова, което Германия би могла да използва като повод за обявяване на война, е оправдана с оглед на историческите интереси на социалистическата родина. Но вината (именно вината — б.а.) му се състои в това, че не е видял, не е доловил оная граница, след която тази политика става не само ненужна, но и опасна. Тази граница трябваше смело да бъде прекрачена (курсивът е мой — б.а.), въоръжените сили максимално бързо да бъдат приведени в пълна бойна готовност, да се извърши мобилизация, страната да се превърне въз военен лагер. Очевидно, трябвало е да се изчаква най-много до юни месец, но мерките, които е могло да бъдат осъществени тайно, да се вземат още по-рано. Доказателства, че Германия е подготвяла военно нападение против нашата страна, е имало достатъчно — в нашия век е трудно да се скрие това. Страховете, че на Запад щяло да се вдигне шум по повод уж на някакви агресивни намерения на Съветския съюз, трябваше да бъдат отхвърлени. До рубикона на войната ние стигнахме по волята на обстоятелства, независещи от нас, и беше нужно твърдо да направим крачка напред. Налагаха я интересите на нашата родина.“[22] Може би е била достатъчна за това само една седмица?! Кой би могъл да каже? Де да беше изпратена поне няколко дни по-рано директивата за привеждане на западните окръзи в бойна готовност!… Попречило е единовластието на Сталин.

Трудно е да не се съгласи човек с тези трезви разсъждения, но… ако са били изказани преди войната. За съжаление никой от политическото и военното обкръжение на Сталин не се е опитал да го убеди в силата на тези истини, които така мъдро, но късно споделя с нас Василевски! Относно падащата се на военните част — и то доста голяма! — от вината за тази извънредно важна стратегическа недооценка говори Жуков: „В периода, когато назряваше опасната военна обстановка, ние, военните, както изглежда, не бяхме направили всичко, за да убедим Сталин, че войната с Германия ще стане неизбежна в най-близко време, и да докажем необходимостта от практическото изпълнение на срочните мерки, предвидени в оперативно-мобилизационните планове.“[23] Ще помоля читателя да обърне внимание на думите „да убедим Й. В. Сталин“…

Величието, мъдростта и зрелостта на ръководителя се състои в това, че именно вождът трябва да убеждава околните в правотата на решенията си. Както е правил това Ленин. И в дадения случай отново срещаме порочния стил на ръководство от страна на Сталин, който всъщност автоматично е отхвърлял всякакви други предложения и решения. Волята му се изявява като държавно твърдоглавство, непризнаващо други мнения. Разбира се, както казва Клаузевиц, „войната е насилствен акт, имащ за цел да принуди противника да изпълни волята ни“. Но волята може да бъде наложена само ако се съюзи с мъдростта.

В дадения случай интелектът на Сталин, разглеждан като проява на волята му, показва какво е съотношението на някои негови компоненти. Сталин непреклонно се придържа към поставената цел — да избегне войната. Но тук стремежът му към целта, за чието постигане са добри, както смята „вождът“, всякакви средства, изтиква като че ли на втори план всичко останало. Ако се опитаме да проникнем в духовния свят на Сталин въз основа на анализирането на конкретните факти от онова време, ще видим, че упоритостта на „вожда“ се опира на прекалената му самоувереност, на неспособността му да признава, когато сбърква с решението си, опира се на самолюбието му. Такава до голяма степен „безконтролна“ упоритост, близка до вироглавство, в края на краищата подкопава и самата воля, станала неин източник. Стига се дотам, че от известен момент нататък упоритостта сякаш парализира волята, оковавайки я с веригите на внезапно появилите се нерешителност, съмнения и колебания. Тогава човек вече в никакъв случай не може да направи извънредно нужната и отговорна крачка. Именно в такъв човек се превръща в последните дни преди войната, особено в решителните часове, Сталин, който несъмнено е притежавал огромна воля. Волята, притисната от упоритостта, е глуха за доводите на интелекта. Това е според Енгелс „ослепена упоритост“, влизаща в конфликт с аргументите на разума.

Наред с всичко това, нека още веднъж да подчертая, Сталин не притежава дарбата да предвижда, способността да поиздърпва встрани завесата пред идното и да надниква отвъд хоризонтите на действителността. Той продължава да се вглежда напрегнато в сегашното, хипнотизиран от желанията си. Няма способността за „изпреварващо“ отразяване на битието. Ако не е било така, нима не би предвидил например последиците от репресиите над десетки хиляди висши армейски командири по време, когато вече се виждат очертанията на приближаващата се война? Може, разбира се, да се възрази, че се е ръководел само от политически и лични съображения, но трагедията от ония горчиви години свидетелства не само за дълбоката морална деградация на „вожда“, а и за ограничената му способност да вижда бъдещето. Грешките в оценката на политическата ситуация в навечерието на войната са неоспоримо доказателство за това.

Концентрирането на политическата власт в ръцете на един човек може да доведе до положението нравствените, волевите или интелектуалните непълноти, които при обикновения, простосмъртния човек изглеждат само като негова лична слабост, да придобият съдбоносно значение за ръководител от такъв мащаб, какъвто е Сталин. Тъй като политическите и военностратегическите недомислици, допуснати от него и обкръжението му в навечерието на войната, „поправиха“ в крайна сметка съветския народ и неговата армия, макар и с цената на огромни жертви, ние свикнахме да казваме, че в това още веднъж се е проявила решаващата роля на народните маси в историческия процес. Значително по-рядко си задаваме въпроса на каква цена са изиграли ролята си народните маси. Анализът на въпроса разумна ли е тази цена, или не, за което ще стане дума в една от по-сетнешните глави, ни дава възможност по-задълбочено да съдим, за истинската или привидната стойност на ръководителите, застанали начело на народите.

На историческата сцена главно действащо лице е народът. Но той често е принуден да заплаща прекомерно висока цена, ако не влияе решително върху издигането на „солистите“. През пролетта на 1941 г. почти всички военни, мнозина политически дейци и голям брой обикновени хора виждат, усещат необяснимата упоритост, с която Сталин оценява развоя на събитията, но никой не може, по-точно не се и опитва да помогне на „вожда“ да се освободи от сляпото си твърдоглавство. Тук въпросите вече не опират до някакви неизползвани шансове на съвестта. Понякога е крайно трудно да се използва този шанс, най-вече тогава, когато на пулта за управление на държавата седи само един човек, а времето за взимане на особено важно решение се измерва със седмици, после с дни и накрая с часове…

Началник-щабът на Западния особен военен окръг генерал-майор Климовских по поръчение на командващия окръга Павлов в 2:40 часа през нощта на 21 юни (едно денонощие преди началото на нападението) изпраща шифрована телеграма:

„Да се връчи незабавно!

До Началника на Генералния щаб на Червената армия

ПЪРВО. На 20 юни в посока на Августов е извършено нарушение на държавната граница от германски самолети: в 17:41 шест самолета… в 17:43 — девет самолета… в 17:45 — десет самолета. По данни на пограничния отряд самолетите са летели с окачени под тях бомби.

ВТОРО. По доклад на командващия 3-а армия телените мрежи край пътя за Августов и Сейна, които през деня са били все още на мястото си, са махнати вечерта. В този район, в гората, се е чувал шум, изглежда, от автомобилни двигатели. Граничарите са подсилили наряда…

В. Климовских“[24]

Такива донесения идват и от други окръзи. Климовских, назначен през юли 1940 г. за началник-щаб на Западния особен военен окръг, тогава не е могъл да знае, че точно след една година, през юли 1941 г., ще бъде разстрелян заедно с група други генерали по лично указание на Сталин. Наистина, след предварителното „оформяне“ от поотракалия се в тия неща Улрих. Сталин и до последните часове не е могъл да преустрои съзнанието си и адекватно да възприеме надвисналите страшни реалности. Той все още се намира в плен на илюзиите, породени от неговото „ясновидство“ и „всемогъща“ воля.

За да разберем по-добре драмата на ония последни предвоенни часове, необходимо е да разгледаме още веднъж личните качества на Сталин. За много от тях вече стана дума. Сега идва ред и на качеството предпазливост. Разбира се, при взимането на обикновени решения Сталин е предостатъчно смел и решителен. Но по големите въпроси е донемайкъде предпазлив. Тази предпазливост намира израз в октомврийските дни, когато поради сложната и неясна обстановка личната му инициатива в много случаи е била минимална. Същото може да се проследи и по време на кървавите събития през 1937 и 1938 г. Днес става ясно, че още в началото на 30-те години е искал да удари всички потенциални противници на единовластието му, но дълго не се е решавал на тази стъпка. Дори смъртта на Киров, която му дава повод за репресии, не е използвана веднага „в пълен размер“. По-късно той много пъти публично заявява, че „с изкореняването на народните врагове сме закъснели с четири години“. Можел е Сталин търпеливо да чака, да трупа зрънце по зрънце онова, което му е нужно като качество — подходящо духовно състояние в обществото, да подготвя подходяща обстановка. Не без основание Бухарин навремето го е нарекъл „велик дозировчик“. „Вождът“ умее бавно и постепенно да създава, да „дозира“ такава ситуация, при която всички са се убедили: тази крачка е необходима! Настъпи часът! Време е! Такава крачка е например в годините на репресиите февруарско-мартенският пленум на ЦК на ВКП(б) през 1937 г.

Но в отношенията му с Хитлер неговата свръхпредпазливост дава обратни резултати. Фактически в голямата политическа игра Хитлер надхитря Сталин. Предпазливостта на Сталин е продиктувана не само от разбирането му за последствията от една „преждевременна“ война, но и в определен смисъл от голяма вътрешна неувереност. Съветският съюз е сам срещу капиталистическия свят. Всяка невнимателна крачка може да доведе до непоправими последици. Тази мисъл не може да не е тегнела над съзнанието на Сталин в моментите, когато е взимал отговорни държавнически решения.

Сталин така настоятелно се е предпазвал от възможността за „провокации“, че в Берлин забелязват това и правят съответните изводи. Предпазливостта му, нереагирането му по съответен начин на многобройните нарушения на сключените споразумения от страна на Германия, подчертаната „лоялност“ — ето какво действително е подтиквало Хитлер, насърчавало го е да става от ден на ден все по-безочлив, убеждавало го е в слабостта на Съветския съюз. Например по указание на Сталин на съветските войски от западните окръзи през юни е било дадено допълнително разпореждане да не използват оръжие против германските самолети, нарушаващи границата на СССР. Едновременно такава директива е била изпратена и до граничарите.[25] Германците веднага забелязват това. Предпазливостта — качество, необходимо за всеки политик — у него се превръща в нерешителност и презастраховка, подхранвани от маниакалната увереност, че ще се изпълни собственото му желание — да се избегне войната. Това довежда до непоправимото…

Ден преди да започне войната командващият Киевския особен военен окръг генерал-полковник Кирпонос изпраща няколко донесения с данни, получени от преминали съветската граница немски бегълци. Те съобщават, че през нощта германските войски ще нападнат Съветския съюз. Народният комисар на отбраната веднага звъни на Сталин. Той помълчал и заповядал Тимошенко, Жуков и Ватутин да дойдат при него. Жуков си спомня, че там били вече всички членове на Политбюро. Както винаги, Сталин се разхождал покрай масата. Когато извиканите военачалници влезли, той попитал, обръщайки се към всички:

„Какво ще правим?“

Всички мълчали.

„Веднага трябва да се изпрати директива за привеждане на всички войски от крайграничните окръзи в пълна бойна готовност“ — прозвучал накрая в напрегнатата тишина гласът на Тимошенко.

„Четете“ — изрекъл сухо Сталин.

И Жуков прочита проекта за директива, подготвен в Генералния щаб, в който се подчертава необходимостта от решителни действия в съответствие с оперативния план за отблъскване на евентуално нападение. Сталин прекъсва началника на Генералния щаб:

„Преждевременно е да се дава сега такава директива. Може би въпросът ще се уреди все пак по мирен път. Трябва да се изпрати кратка директива, в която да се посочи, че нападението може да започне с провокационни действия на немски части. Войските от крайграничните окръзи не бива да се поддават на никакви провокации, за да не предизвикат усложнения.“

Когато военните отишли да изпратят необходимите разпореждания, Сталин промърморил:

„Смятам, че Хитлер ни провокира… Нима се е решил да води война?“

Членовете на Политбюро се разотиват в три часа. В столицата се изнизва най-кратката нощ. Сталин уморено поглежда от прозореца бронирания си автомобил, самотен сред безлюдните алеи. Той още не знае, че германските самолети вече са излетели да бомбардират съветските градове и летища, че екипажите на фашистките танкове изкарват бронираните си чудовища на изходни позиции, че Хитлеровите генерали все по-често поглеждат циферблатите на часовниците си. Стрелките им допълзяват вече до фаталната чертичка.

Но тъкмо да заспи, постлал си на дивана в своя кабинет във вилата, където и работи, и си почива, на вратата се почуква предпазливо. Леките удари карат сърцето му да се свие болезнено: никой никога не го е будил! Сигурно се е случило най-лошото. Нима се е излъгал?

Нахлузва пижамата и отваря вратата. Началникът на охраната му долага:

„Армейски генерал Жуков Ви търси на телефона, другарю Сталин, по неотложна работа.“

Сталин отива до бюрото и вдига слушалката:

„Слушам…“

Жуков му долага накратко за бомбардирането на Киев, Минск, Севастопол, Вилнюс и други градове от германската авиация. След доклада началникът на Генералния щаб пита Сталин:

„Чухте ли ме, другарю Сталин?“

Диктаторът диша тежко в слушалката и мълчи. Парализираща, колосална, фантастична тежест се е стоварила отгоре му и въпросът на Жуков още не може да проникне в мозъка му. Въпреки неговото желание, воля и увереност Хитлер е решил, значи, да започне война. И в съзнанието на Сталин сигурно се е мярнал текстът на поздравителната телеграма, която получава от фюрера в деня на своята 60-а годишнина:

„До господин Йосиф Сталин

В деня на Вашата 60-а годишнина Ви моля да приемете най-сърдечните ми поздрави. Свързвам с това най-добрите си пожелания. Желая добро здраве лично на Вас, а така също щастливо бъдеще на народите на приятелския Съветски съюз.“

Сталин продължава да мълчи. А от слушалката отново се чува тревожният и учуден глас на Жуков:

„Другарю Сталин, разбрахте ли ме?“

Най-сетне е разбрал. Земните богове също грешат и цената на грешките им е неизмерно висока.

Бе четири часът сутринта на 22 юни хиляда деветстотин четиридесет и първа година.

[1] ЦАМО, ф.48а, оп.3408, д.90, л.200. ↑

[2] ЦАМО, ф.32, оп.11302, д.6, л.522-523. ↑

[3] ЦАМО, ф.32, оп.11302, д.6, л. 526–561. ↑

[4] Известия, 28 сентября 1939. ↑

[5] Правда, 1 ноября 1939. ↑

[6] Правда, 2 сентября 1939. ↑

[7] ЦГАСА, ф.25871, оп.2, д.285, л.8-9. ↑

[8] ЦГАСА, ф.9, оп.39, д.72, л.44, 133, 536. ↑

[9] ЦАМО, ф.16а, оп.2951, д.239, л.10-14. ↑

[10] ЦАМО, ф.16а, оп.2951, д.239, л.84-90. ↑

[11] ЦАМО, ф.16а, оп.2951, д.239, л.245-279. ↑

[12] Пак там. ↑

[13] ЦАМО, ф.16а, оп.2951, д.242, л.238. ↑

[14] Жуков, Г. К. Воспоминания и размышления, с.233. ↑

[15] ЦАМО, ф.32, оп.11306, д.5, л. 140–146. ↑

[16] ЦГАСА, ф.33988, оп.4, д.361, л.56. ↑

[17] ЦАМО, ф.32, оп.11309, д.3, л. 85–90. ↑

[18] ЦАМО, ф.127, оп.12915, д.16, л.196-204. ↑

[19] Пак там, л.306-314. ↑

[20] ЦАМО, ф.208, оп.2513, д.70а, л. 424–427. ↑

[21] Пак там, ф.15, оп.725588, д.36, л. 214–242. ↑

[22] Военно-исторический журнал, 1978, №2, с.68. ↑

[23] Жуков, Г. К. Воспоминания и размышления, с.238. ↑

[24] ЦАМО, ф.208, оп.2513, д.71, л.34. ↑

[25] ЦГАСА, ф.33987, оп.3, д.1368, л.246. ↑

ГЛАВА ВТОРА

КАТАСТРОФАЛНО НАЧАЛО

За грешките на държавните дейци плаща нацията.

Н. Бердяев

Сталин се мъчи да вникне в смисъла на думите на Жуков, който продължава разтревожено и учудено да разклаща телефонната слушалка:

„Другарю Сталин, чувате ли ме? Разбрахте ли ме, другарю Сталин? Ало, другарю Сталин…“

Най-сетне човекът, върху чиито плещи се е стоварила такава фантастична тежест, отвръща с глух глас:

„Елате с Тимошенко в Кремъл. Кажете на Поскрьобишев да извика всички членове на Политбюро…“

Сталин затваря телефона и стои около минута до бюрото, а помътените му от сътресението очи зашарват по циферблата на старинния часовник в ъгъла на стаята — малката стрелка едва-що е изпълзяла оттатък чертичката с цифрата четири. Вчера със своята нерешителна Директива №1 Политбюро изпрати нещо като плах сигнал за тревога на военните съвети при Ленинградския военен окръг, Киевския особен военен окръг, Прибалтийския особен военен окръг, Западния особен военен окръг и Одеския военен окръг, при това наблягайки: „Задачата на нашите войски е да не се поддават на каквито и да са провокационни действия…“[1] На закъснелия, едва „разчетен“ сигнал войските не са успели да реагират с активни действия. Сталин усеща подсъзнателно какво е станало: започва се нещо страшно, огромно и трагично за съдбините на страната и народа и, разбира се, за неговата съдба като човек номер едно в тази гигантска държава. Но дори и той, който добре знае какви колосални военни сили са се изправили на границата една срещу друга, няма представа колко катастрофално ще се окаже началото на войната. Макар да е запознат с многото технически, оперативни и организационни слабости на Червената армия, дори и в мислите си не може да допусне, че например Минск ще падне шест дни след започването на войната и танковите клинове на германците с гръм и трясък ще разпарят все по-новите безуспешно създавани шевове на отбраната… Закопчавайки автоматично копчетата на куртката с ниска яка, така добре позната на милионите хора в Съветския съюз от безбройните му снимки и портрети, Сталин не може да чуе далечната канонада на десетките хиляди германски оръдия, стоварващи точния си огън върху позициите на съветските войски, граничната охрана и дълговременните укрепления. В минутата, когато се качва в колата си, в Брест, Бобруйск, Вилнюс, Вентспилс, Гродно, Кобрин, Киев, Минск, Житомир, Слоним, Севастопол и десетки други градове избухват с трясък германски бомби и възвестяват идването на демона на войната. Съпроводена от двата автомобила на охраната, колата на Сталин лети към Кремъл по безлюдните московски улици, а в същото време хиляди германски танкове вече браздят с веригите си земната твърд на родината. Който е имал случай някога да види пожар в тайгата, знае колко напористо гони вятърът огнения вал по горските масиви… Нахълталият пожар се разлива като смъртоносна огнена лавина и поглъща хиляди градове и села, милиони човешки съдби.

Как можа Хитлер да се реши да води война на два фронта? Съвсем ли си е загубил ума? Сталин упорито не иска да разбере, че след като овладя Париж, Хитлер фактически ликвидира единия фронт и се надява сега руската, източната кампания да бъде също така светкавична. Мисълта на Сталин търси спасителен подслон: ами ако всичко е само една провокация от голям мащаб и военните просто са си глътнали езика от страх? Този Павлов още преди два или три дни изпрати телеграма (май че не беше първата) с молба да му се разреши „да заеме полските укрепления покрай държавната граница“[2]. А той заповядва на Тимошенко да отговори на командващия Западния особен военен окръг с отказ, понеже придвижването на войските напред можеше да провокира немците, които, както изглежда, отдавна чакат подходящ предлог… Преди всичко останало най-напред трябва да се пита Берлин: може би това е само пробване на силите? Та нима хасанските събития доведоха до война с Япония?

Влизайки през специалния, определен само за него вход, Сталин се изкачва по стълбите и на път за кабинета си минава през приемната, измърморва на пребледнелия Поскрьобишев:

„Да влязат всички, наведнъж…“

Безшумно, предпазливо някак си и без дума да разменят помежду си, влизат членовете и кандидат-членовете на Политбюро, а след тях Тимошенко и Жуков. Без да се здрависа с дошлите и без да се обръща конкретно към някого, Сталин нарежда:

„Свържете се с германския посланик…“

Молотов излиза навън. Настъпва мъчителна тишина. Край масата седят ония, които Поскрьобишев е успял да повика: А. А. Андреев, К. Е. Ворошилов, Л. М. Каганович, А. И. Микоян, М. И. Калинин, Н. М. Шверник, Л. П. Берия, Г. М. Маленков, Н. А. Вознесенски, А. С. Шчербаков. Връщайки се, Молотов долавя, че не само Сталин, но и цялата „партийна корона“ го гледа напрегнато. Народният комисар на външните работи отива до стола си и глухо отронва:

„Посланикът съобщи: германското правителство ни е обявило война. — Хвърляйки поглед в бележчицата, която държи в ръката си, Молотов доизрича: — Формалният повод е стандартен: Националистическа Германия е решила да предотврати готвещото се нападение на руснаците…“

Тишината е толкова наситена, че просто почва да лепне. Сталин сяда край масата, поглежда към Молотов и си припомня как преди половин година пак тук, след завръщането си от Берлин същият този Молотов уверено му докладваше:

„Хитлер търси поддръжката ни в борбата му с Англия и нейните съюзници. Трябва да се очаква изостряне на двубоя им. Хитлер бърза… Едно е ясно — няма да се реши да води борба на два фронта. Мисля, че ще имаме време да укрепим западните граници. Но трябва да си отваряме очите на четири: имаме работа с авантюрист…“

Сталин още веднъж поглежда Молотов, този път злобно: „ще имаме време“. Гледай го ти пророка му с пророк… В душата му се надига тревога. Чувства се измамен по най-долен начин. Може би за пръв път през тези дълги години го обхваща неувереност и объркване. „Вождът“ е свикнал събитията да се развиват в съответствие с волята му. Той не иска неговите послушни съратници да видят, че проявява слабост. Всички чакат думите и разпорежданията му.

Но мъчителната тишина прекъсва Тимошенко:

— Другарю Сталин! Разрешете да ви се докладва обстановката!

— Докладвайте!

В кабинета влиза първият заместник на началника на Генералния щаб генерал-лейтенант Ватутин. В краткия му доклад има малко нова информация: след ураганен артилерийски обстрел и самолетни нападения в редица райони от северозападното и западното направление в съветската територия са нахлули големи сили от германската войска. Много от граничните охранителни стражи, които са посрещнали в първия бой гигантския валяк на германската военна машина, са загинали, без да напуснат бойните си позиции. Авиацията на противника непрекъснато бомбардира летищата. С други някакви конкретни данни Генералният щаб засега не разполага…

Никой от присъстващите в кабинета не може дори да си представи колко драматично и шеметно ще се развиват по-нататъшните събития.

[1] ЦАМО, ф.48А, оп.1554, д.90, л. 257–259. ↑

[2] ЦАМО, ф.35, оп.725588, д.36, л.297. ↑

ПАРАЛИЗИРАЩИЯТ ШОК

Не, първия ден Сталин не почувства силен шок. Той е само доста объркан и озлобен към всички — толкова жестоко да го измамят, а също така го тревожи много неизвестността. Оня първи ден членовете на Политбюро прекарват почти цялото денонощие при него, в кабинета му, в очакване на новини от границата. Само от време на време излизат да се обадят по телефона, да изпият чаша чай и да се поразтъпчат. Говорят малко. В себе си се надяват, че това са само временни неуспехи. Никой не се съмнява, че Хитлер ще получи достоен отпор. Възможно е, споделят помежду си членовете на партийния ареопаг, за една-две седмици в района на границата да се разгорят жестоки боеве. За известно време войната може да се превърне в позиционна — до момента, когато Червената армия ще нанесе на агресора съкрушителен противоудар…

В папката на Маленков се намира проектът за директива на Главното управление за политическа пропаганда „Относно задачите на политическата пропаганда в Червената армия в най-близко време“, предаден му в средата на юни от началника на Главното управление на политическата пропаганда Запорожец, когото на втория ден от войната Сталин ще смени с армейски комисар Мехлис. На 20 юни Сталин извиква Маленков. Маленков, след като получава в кабинета му поредната задача, предава на „вожда“ тази директива. Започнали бяха да я готвят след заседанието на Главния военен съвет и речта на Сталин пред завършващите военните академии, произнесена на 5 май 1941 г. „Вождът“ ясно беше дал да се разбере, че в бъдеще войната ще стане неизбежна. Страната трябва да се готви за „безславния разгром на германския фашизъм“. В съответствие с указанията му в директивата, която той така и не успява да одобри преди започването на войната, възлови са следните положения:

„Новите условия, в които живее нашата страна, и съвременната международна обстановка, пълна с изненади, изискват революционна решителност и постоянна готовност за преминаване в съкрушително настъпление срещу врага… Всички форми на пропагандата, агитацията и възпитанието да се насочат към една-единствена цел — към политическата, моралната и бойната подготовка на личния състав за водене на справедлива, настъпателна и безвъзвратно съкрушителна война… Личният състав да се възпитава в дух на активна ненавист към врага и стремеж да влезе в бой с него, на готовност да брани нашата родина на вражеска територия, да нанесе смъртоносен удар на врага…“[1]

Освен Маленков Жданов също беше прегледал проекта на директивата. Всъщност не става дума толкова за директивата, колкото за убедеността на политическото ръководство, че страната е в състояние да отблъсне всяко нападение и да разгроми агресора. Директивата е подготвена в духа на предложенията, направени от Жуков във връзка с плана за стратегическото развръщане на Въоръжените сили на СССР и предадени през май на Сталин. Там се посочва и необходимостта „да се изпревари противникът и да се разгромят главните му сили на територията на бивша Полша и Източна Прусия“[2]. Генералният щаб и Главното управление за политическа пропаганда смятат, че отбраната може да бъде само кратковременна: войските се готвели да настъпват. Да отблъснат нападението и да настъпят… Ето защо през първите един-два дни след започването на войната партийното и военното ръководство дори и не помислят за катастрофа. За тях тя сякаш е нещо невъзможно.

А в действителност ето какво става. Макар висшето ръководство да получава съобщения по различни канали за предстоящото нападение от страна на Германия, то дори не предприема най-очевидното: не привежда в бойна готовност граничните войски. Ако отворим дума за предназначението й, Директива №1 е закъсняла най-малко с едно денонощие. Сталин и обкръжението му не разбират (а военните не се решават да му разяснят нещата: изобщо Тимошенко много се е страхувал от „вожда“), че бойната готовност пряко зависи от конкретни и точни норми по отношение на времето. За вдигането на една дивизия по тревога, за отиването й на сборния пункт, за придвижването й и заемането на отбранителните позиции е нужно според условията време от 4 до 20 часа. Например в Западния особен военен окръг са били нужни средно от 4 до 23 часа.[3] А Генералният щаб започва да предава Директива №1 в 00 часа и 20 минути на 22 юни. Приемането й във военните окръзи завършва в 1 часа и 20 минути. След това командващите изучават с щабовете си документа и изработват необходимите в такива случаи разпореждания и указания. За това е отишъл още час и половина. Всъщност за изпълняване на директивата на войските е останал по-малко от един час.

Много от дивизиите са вдигнати по тревога едва със започването на бомбардировките и на артилерийския обстрел. Потеглилите към указаните им райони части и съединения в повечето случаи не стигат до тях, тъй като срещат на пътя си танковите колони на немците и се принуждават да влязат в бой от движение. Противникът е направил всичко, за да наруши свръзките и да парализира управлението. Към края на първия ден подвижните немски групировки проникват на дълбочина 50–60 километра в съветска територия — нещо, което никой никога не е очаквал… Нашите войски от втория ешелон започват да се придвижват към границата под непрекъснатите удари на противниковата авиация, която завладява въздуха още в първите часове. Срещу войските се движат безкрайни тълпи от бежанци. Свръзка няма. Командирите не знаят каква е обстановката. Районите, в които се предвиждало да се развърнат съединенията, са вече заети от противника, който успява да постигне тактическа, оперативна, а по-късно и стратегическа изненада. Да, точно така е. Политическа изненада няма, но поради престъпната неразпоредителност на Сталин войските са поставени в условия, при които германското командване успява да осъществи и най-авантюристичните си намерения. По-късно началникът на Генералния щаб на сухопътните войски на вермахта генерал-полковник Ф. Халдер ще напише: „Настъплението на германските войски завари противника неподготвен. В тактическо отношение бойните му редове не бяха приспособени за отбрана. В пограничните райони войските му бяха разпръснати на обширна територия и приковани към районите на разквартируването им. Охраната на самата граница беше слаба.“[4]

Сталин крачи нервно из кабинета си и не знае, че германското командване залага на решителното придвижване на своите танкови клинове дълбоко в съветската територия, без да държи сметка, че в тила им ще останат съветски войски. Провалена е мобилизацията в много области. Още в първите един-два дни над 200 склада с горива, боеприпаси и различно военно имущество, както и много военни болници се оказват в ръцете на врага. Бъркотията и липсата на твърдо управление деморализират войските. В оперативното сборно донесение №1 от 24 юни 1941 г., подписано от началник-щаба на 4-а армия полковник Сандалов, четем: „Пехотата е деморализирана от постоянните и жестоки бомбардировки и не проявява упоритост в отбраната. Налага се отстъпващите безредно подразделения, а понякога и части, да бъдат спирани и връщани обратно на фронта от командирите на всички съединения, като се започне от командващ армия, макар че тези мерки, дори въпреки употребата на оръжие, не дават нужния ефект.“[5]

А Сталин продължава да чака утешителни новини…

Когато сутринта на 22 юни възниква въпросът, кой ще се обърне към народа, за да съобщи за нападението на хитлеристка Германия, естествено, всички извръщат глави към Сталин, но „вождът“ най-неочаквано отказва. Почти без да помисли. Решително отказва. В историческата литература и до ден-днешен се шири мнението, че Сталин е взел такова решение, защото се намирал, както например си спомня Микоян, в потиснато състояние, „не знаеше какво да каже на народа, защото възпитавахме народа в дух, че няма да има война, но дори ако войната започне, врагът ще бъде разбит на негова територия и тъй нататък, а сега ще трябва да се признава, че в първите часове на войната търпим поражение“.

Мисля, че не е било точно така. Въпросът за обръщението към народа се е решавал рано сутринта, когато в Москва никой още не е знаел, че „в първите часове на войната търпим поражение“. На народа често е говорено за война и за заплахата от война. Готвели сме се за нея. Но въпреки всичко тя идва неочаквано. На Сталин никак не му е било ясно как се развиват събитията на границата. Най-вероятно е да не е искал да каже каквото и да било на народа, преди да си изясни ситуацията. Никога дотогава, във всеки случай през 30-те години, не е предприемал нещо важно, без да е уверен, че това няма да разклати положението му. Той винаги е изключвал такъв риск, който би могъл да навреди на авторитета му, на авторитета му на вожд.

На 22 сутринта Сталин не чува шумни съобщения за успехи, бил е разтревожен, дори объркан, но не го е напускала вътрешната увереност, че след две-три седмици ще накаже Хитлер за вероломството му и тогава „ще се яви“ пред народа. (Парализиращият шок ще разтърси Сталин чак след четири-пет дни, когато най-сетне ще се убеди, че нахлуването крие смъртоносна заплаха не само за отечеството, но и за него, „мъдрия и непобедим вожд“.) Че това е било именно така, свидетелстват двете директиви до войските, одобрени в 7:15 часа сутринта и в 21:15 часа на 22 юни в кабинета му и подписани от Тимошенко, Маленков и Жуков.

Сутринта, след като е решено към народа да се обърне Молотов и да се обяви мобилизация в 14 военни окръга, Сталин, който още няма представа за размерите на катастрофата, поисква от военните да разгромят „със съкрушителни удари нахлулия противник“. Тимошенко веднага се разпорежда да се подготви документ, който после става известен в историята като Директива №2 на Главния военен съвет:

„До военните съвети на Ленинградския ВО, Прибалтийския ОВО, Западния ОВО, Киевския ОВО, Одеския ВО.

Копие: до народния комисар на Военноморския флот.

На 22 юни 1941 г. в 04 часа сутринта германската авиация без никакъв повод е извършила нападения над наши летища и градове покрай западната граница и ги е подложила на бомбардировка.

Едновременно на различни места германските войски са открили артилерийски огън и са преминали нашата граница.

Във връзка с това нечувано по безсрамието си нападение от страна на Германия против Съветския съюз ЗАПОВЯДВАМ:

1. Войските да се нахвърлят с всички сили и средства срещу вражеските сили и да ги унищожат в районите, където са нарушили съветската граница. Докато не получат специално нареждане, сухопътните войски да не преминават оттатък границата.

2. Разузнавателната и бойната авиация да установят местата на съсредоточаването на противниковата авиация и групировката на сухопътните му войски. Бомбардировъчната и щурмовата авиация да унищожат с мощни удари авиацията, разположена на противниковите летища, и да смажат с бомбени удари основните групировки на сухопътните войски на противника. Ударите на авиацията да се нанасят в германска територия на дълбочина 100–150 км. Да се разрушат с бомбени удари Кьонигсберг и Мемел. До получаване на специални указания да не се извършват въздушни нападения над територията на Финландия и Румъния.

Тимошенко

Маленков

Жуков

№2. 22.6.41 г. 7:15“[6]

Директивата почти не прилича на военен документ. Върху нея лежи печатът на политическото редактиране, извършено от Сталин. Тя е акт на политическата му воля, на категоричните му намерения да накаже вероломния агресор, в нея почти личи скритата надежда, че може би все още не е изключена възможността да бъде бързо угасен пожарът на войната. Иначе е трудно да се разбере защо „докато не получат специално нареждане, сухопътните войски да не преминават оттатък границата“. Когато дава заповед „да се смажат с бомбени удари основните групировки на сухопътните войски на противника“, Сталин още не знае, че само през първия ден и само войските на Западния особен военен окръг ще загубят 738 самолета, от тях 528 — на летищата. Такова е положението и в Киевския ОВО, Ленинградския ВО и Прибалтийския ОВО. Още в първите часове на войната германците добиват абсолютно господство във въздуха, като унищожават само за един ден, на 22 юни, над 1200 самолета!

Този ден се взимат много решения. Повтарям: Сталин още не е знаел какви са размерите на катастрофата. Първоначалното му объркване и потиснатост преминават. Но в главата му натрапливо се върти мисълта: как е могъл да повярва на Хитлер? Как можа фюрерът да го изиграе? Ама и Молотов си го бива! Излиза, че всички многобройни съобщения на разузнаването, както и информациите по други канали за готвеното от Германия нападение и за конкретните дати са били верни. Излиза, че ако беше послушал Павлов и дадеше преди няколко дни указание войските да бъдат приведени в състояние на пълна бойна готовност, много неща щяха да изглеждат сега другояче. През цялото време Сталин има чувството, че днес в кабинета му неговите съратници го упрекват мълчаливо за допуснатите от него грешки. Минава му дори през ума, че сигурно са започнали да се съмняват в прозорливостта му. А това е непоносимо! Само мисълта, че хората (и не само тук, в Кремъл) могат да се усъмнят в мъдростта, прозорливостта и непогрешимостта му, го кара да излиза от кожата си…

По предложение на Тимошенко Прибалтийският, Западният и Киевският особен военен окръг са преобразувани в Северозападен, Западен и Югозападен фронт. След два дни се създават Северният и Южният фронт. Сталин непрекъснато иска информация за положението на границата и за предприеманите мерки по реализиране на Директива №2. Няколко пъти, обръщайки се към Тимошенко, Жуков или Ватутин лично или по телефона, ядосано и нетърпеливо пита:

„Кога най-сетне ще доложите ясно каква е бойната обстановка по границата? Какво правят Павлов, Кирпонос, Кузнецов (командващите фронтовете — б.а.)? Какво прави в края на краищата Генералният щаб?“

Ватутин два или три пъти отива в Кремъл с оперативната карта. Но на нея няма нищо утешително. Там са нанесени най-прилежно с цветни моливи районите, в които са разположени нашите армии и корпуси, местата, където е базирана авиацията, направленията за придвижване напред на резервните съединения. Но го няма главното: къде конкретно се водят боевете, къде се намира противникът, какъв е характерът на действията на съветските войски. В Кремъл още не могат да допуснат, че немските войски са успели да нарушат, а на Западния фронт почти напълно да парализират управлението и свръзката. Армейски генерал Павлов само няколко часа след като започва нахлуването, загубва нишките на управлението на войските от своя фронт. Многомесечните, почти безнаказани полети на немските разузнавателни самолети и агентурните данни са позволили на германското командване да засече с изключително голяма точност всички пунктове за управление, свързочните линии, летища, складовете и местата, където са дислоцирани частите. Първият удар на агресора — въздушен, артилерийски и танков — е изключително ефективен. Спуснатите с парашути диверсанти прекъсват телефонните линии. А те тогава са имали много по-голямо значение от радиосвръзките.

Не е по-добро положението и на Северозападния фронт. Както си спомня Собенников, командващ 8-а армия от Прибалтийския особен военен окръг (през юли-август му предстои да стане, наистина само за няколко седмици, командващ фронт), „нямаше никакъв ясен план за отбрана на границата. По-голямата част от войските се намираха на местата за строеж в укрепените райони или пък се занимаваха със строеж на летища. Частите не бяха комплектувани. Дълговременните отбранителни съображения не бяха готови. Още сутринта почти цялата авиация на Прибалтийския военен окръг беше изгорена по летищата. Например от смесената въздушна дивизия, която трябваше да поддържа 8-а армия, към 15 часа на 22 юни бяха останали 5–6 самолета…“ По-нататък Пьотър Петрович Собенников, който е имал щастието да издържи до края на войната (като командващ армия, командващ фронт, отново командващ армия и заместник-командващ армия), с горчивина отбелязва, че с началото на бойните действия „на командния пункт започнаха да идват по телефона и телеграфа твърде противоречиви указания за направа на прегради от повалени дървета, за миниране и все в тоя дух, при което с едни разпореждания се заповядваше тези отбранителни мерки да се вземат незабавно, след това с други пък се отменяха, после пак се потвърждаваха… През нощта срещу 22 юни аз лично получих заповед от началник-щаба на окръга генерал-лейтенант Кльонов в твърде категорична форма — на 22 юни, на разсъмване, да оттегля войските от границата… Изобщо, чувстваше се голяма нервност, несъгласуваност, неяснота, страх да не бъде предизвикана война… Както войските, така и щабът на армията не бяха попълнени. Не достигаха свързочни и транспортни средства. При тези условия щабът на армията не можеше да бъде боеспособен“[7]. Такава е констатацията на един командващ армия, посрещнал войната още в първите й часове. И в такова положение е бил не само този командващ армия.

Сталин все чака и чака, ако не победни, то поне обнадеждаващи донесения. Но те не идват. Щом се отвори вратата на кабинета му, вдига бързо глава и вперва очи в лицето на влизащия. Нищо успокоително не чува. „Вождът“ нервничи. През този първи ден на войната е изпил само чаша чай. Все му се струва, че военачалниците се бавят, проявяват нерешителност, не са разбрали напълно смисъла на директивата, изпратена тази заран в пограничните окръзи. В гражданската война често е бил пълномощник на партията на различни фронтове. Убедил се беше колко ефикасно действа енергичният натиск върху щабовете и ръководителите, като се използват заплахите, непреклонната взискателност и различни мерки от административен характер. Неясната обстановка му действа на нервите. Повече не може да чака. Още преди да завърши обсъждането с Молотов, Жданов и Маленков на документа за създаване на Ставка[8] на Главното командване, предложен от Тимошенко, Сталин става изведнъж, тръгва из кабинета и разпорежда:

„Без никакво бавене да се изпратят авторитетни представители на Ставката в Югозападния и Западния фронт. При Павлов да заминат Шапошников и Кулик, при Кирпонос — Жуков. Още днес да излетят. Незабавно.“

Връща се при масата, оглежда всички присъстващи и още веднъж твърдо, дори като че ли заплашително произнася:

„Незабавно!“

Всички клатят глави в знак на съгласие. Сталин има чувството, че са необходими все нови и нови енергични импулси от центъра, които да подтикнат щабовете и войските към по-решителни действия. По негова инициатива и настояване Ватутин подготвя към края на деня още една директива на Главния военен съвет. (Ставката под председателството на маршала на Съветския съюз Тимошенко ще бъде създадена на другия ден.) Първоначалният й вариант е прередактиран основно от Сталин. Този документ, известен като Директива №3, е доста обширен и затова ще цитирам само някои извадки от него:

„До военните съвети на Северозападния, Западния,

Югозападния и Южния фронт

1. Противникът, нанасяйки главните си удари от Сувалковската издатина към Олита и от района на Замостие към Владимир-Волински, Радзехов и спомагателни удари в направление на Тилзит, Шауляй, Седлец, Волковиск, на 22.6., понасяйки големи загуби, е постигнал незначителни успехи в тези направления. На останалите участъци от държавната граница с Германия и по цялата граница с Румъния атаките на противника са отбити с големи загуби за него.

2. Като най-непосредствена задача на войските за 23–24.6. поставям:

а) с концентрични (така е в текста — б.а.) съсредоточени удари на войските от Северозападния и Западния фронт да се обкръжи и унищожи сувалковската групировка на противника и до вечерта на 24.6. да се овладее районът на Сувалка;

б) с мощни концентрични удари на механизираните корпуси, цялата авиация на Югозападния фронт и други войски от 5 и 6 А (армия — б.а.) да се обкръжи и унищожи групировката на противника, настъпваща в посока на Владимир-Волински, Броди. До вечерта на 24.6. да се овладее районът на Люблин…“

По-нататък се конкретизират изцяло нереални настъпателни задачи. Точка четвърта, продиктувана от самия Сталин, гласи:

„На фронта от Балтийско море до държавната граница с Унгария разрешавам преминаването на държавната граница и действия без оглед на границата.“[9]

Построяването на фразата с три пъти повторената дума „граница“ показва, че Сталин е „объркал конците“. Директивата подписват Тимошенко, Маленков и Жуков. Макар че Жуков е отлетял вече за Киев, Сталин заповядва да бъде поставен и неговият подпис.

Завършва първият ден от войната. Сталин още се надява, че тръгналите от вътрешността на страната съединения ще задържат, а след това и ще изтласкат нахлулите немски войски. Надеждите му се подхранват от обстоятелството, че в десет часа вечерта Ватутин му донася оперативното сборно сведение на Генералния щаб, в което обнадеждаващо се резюмира: „С идването на предните части от полевите войски на Червената армия атаките на германските войски по протежение на по-голямата част от нашата граница са отбити със загуби за противника.“[10] Всички се посъвземат, дори започват да се усмихват. Сталин и насядалите в кабинета му още не знаят, че на много места немските войски са проникнали за един ден на десетки километри навътре в съветската територия.

От сутринта на 23 юни илюзиите, от които все още Сталин не може да се откъсне, започват бързо да се изпаряват. На два пъти се опитва да се свърже лично с Павлов, но и двата пъти от щаба на Западния фронт му отговарят лаконично, че „командващият се намира във войските“. Нищо определено не успява да научи и от генерал-майор Климовских, началник-щаб на фронта. Мярва се в главата му едно страшно предположение: щабът е изпуснал управлението на войските и не контролира катастрофалното развитие на събитията.

А щабът на Западния фронт след едно денонощие наистина е изпуснал управлението на войските. Ето два документа, написани и подписани от Павлов в ония трагични дни (запазвайки стила и правописа):

„Шифротелеграма №5352

от 23 юни, 20:05

До командващия 10А

Защо мех. корпус не е настъпил, кой е виновен. Веднага активизирайте действията и не се паникьосвайте, а управлявайте. Трябва да знаете къде е всяка дивизия, кога, какво прави и какви са резултатите…

Павлов, Фоминих“[11]

Командващият фронта, който ще бъде на този пост само още една седмица, чак на четвъртия ден от войната по откъслечните сведения, постъпили в щаба, разбира, че подвижните групи на противниковите войски могат след два-три дни да наближат Минск от северозапад и югозапад. Войските на 3-а и 10-а армия на фронта, действащи на Белостокската издатина, са се оказали в особено тежко положение. Обходени са откъм фланговете, а отчасти и откъм тила. При тази обстановка Павлов взима очевидно вярно решение за оттегляне, тъй като вижда, че по посока на Минск все още остава един коридор с широчина 50–60 километра. Но осъществяването на това решение е крайно трудно. То е изразено в директива — една от малкото, които армейски генерал Дмитрий Григориевич Павлов ще има възможност да подпише в тази война, продължила за него малко повече от седмица. Пък и му оставало да живее по-малко от месец. Ето я:

„До командващите на 13, 10, 3 и 4 армия

Днес през нощта на 25 срещу 26 юни не по-късно от 21:00 започнете оттегляне, подгответе частите. Танковете в авангард, конницата и силна ПТО (противотанкова отбрана — б.а.) в ариергард.

Предстоящия марш извършете стремително денем и нощем под прикритието на здрави ариергарди. Откъсването да се извърши на широк фронт… Първият преход 60 км за денонощието и повече… Да се разреши на войските да се продоволстват напълно с местни средства и да взимат неограничено количество каруци…

Командващ Зап. фронт Армейски генерал Павлов

Член на Военния съвет на Зап. фронт Пономаренко

Началник-щаб на Зап. фронт Климовских“[12]

Посочвайки крайната линия на оттеглянето, Павлов не знае, че войските не разполагат вече с гориво и транспортни средства, които са били завладени или унищожени от противника в първите дни на боевете. Безредното оттегляне на съединенията се извършва в извънредно тежките условия на въздушно господство на германската авиация и на стремителни обходни маневри на противниковите подвижни групи. Сталин е нямал никакви основания да чака утешителни вести. Катастрофалният развой на събитията придобива страхотни размери.

В следващите дни, особено към края на месеца, Сталин, осъзнал най-сетне мащабите на смъртоносната заплаха, направо губи за известно време самообладание и изпада в дълбок психичен шок. Документите и свидетелствата на хората, които са виждали тогава „вожда“, сочат, че от 28 до 30 юни Сталин е бил така потиснат и потресен, че не е можел да се прояви като сериозен ръководител. Преживявал е дълбока психическа криза, макар и не твърде продължителна. Но преди да изпадне в депресия, се е опитвал да предприеме нещо, давал някакви разпореждания, гледал е да влее енергия във висшите органи на управлението. Когато на 23-и сутринта се взима решение за създаването на Ставка на Главното командване на въоръжените сили, неочаквано за всички той прекъсва обсъждането и предлага при Ставката да се създаде Институция на постоянните съветници. Маленков и Тимошенко, които са изготвили документа, се споглеждат, но разбира се, не възразяват. Сталин бързо диктува състава. Ще цитирам документа точно такъв и в същата редакция, както той го е предложил:

„При Ставката да се организира Институция на постоянните съветници на Щаба в състав др.др. маршал Кулик, маршал Шапошников, Мерецков, началника на Военновъздушните сили Жигарьов, Ватутин, началника на ПВО Воронов, Микоян, Каганович, Вознесенски, Жданов, Маленков, Мехлис.“[13]

Решението, оформено като постановление на правителството, Поскрьобишев предава със своя подпис във вид на телеграма до окръзите и фронтовете. Тази институция просъществувала само две седмици и безшумно „издъхнала“, без дори да започне да функционира.

По мое мнение към допуснатите преди войната слабости от страна на Сталин и Генералния щаб трябва да бъде прибавена и тази, че не е бил разработен своевременно и в подробности въпросът за създаване на извънреден орган за ръководене на страната във военно време — Държавен комитет по отбраната (ДКО) и висш орган за стратегическо ръководство на въоръжените сили — Ставка на Върховното главно Командване (СВГК). Те се създават чак когато започват бойните действия. Освен това Генералният щаб е бил отслабен, където, нека да напомня, се сменят един след друг трима началници. Тези и други многобройни слабости се проявяват остро още от първия ден.

Откъслечните сведения, идващи от щабовете на фронтовете, данните от въздушното разузнаване и съобщенията на пълномощниците на Ставката обезкуражават Сталин. Когато слуша поредния доклад на Ватутин, просто се чувства като парализиран от обземащото го объркване. А Ватутин тихичко, подбирайки най-внимателно думите си, го информира, че Западният и Северозападният фронт се опитвали да нанесат контраудари, но слабото авиационно прикритие, несъгласуваността в действията им и лошото артилерийско осигуряване не са им позволили да постигнат желания резултат. Войските са понесли големи загуби и продължават да отстъпват. При това в много случаи безредно. В особено тежко положение са изпаднали съединенията и частите на 3-а и 10-а армия, добавя Ватутин. Те фактически са обкръжени. Танковите колони на немците са вече близо до Минск…

„Какво приказвате, как така до Минск?! Вие нещо бъркате?! Откъде имате тия сведения?“

„Не, не бъркам, другарю Сталин — пак така тихичко и с извинителни нотки в гласа отговаря Ватутин. — Данните от представителите на Генералния щаб, и: пратени във войските, и от въздушното разузнаване съвпадат. Днес може да се каже, че войските от първия ешелон не са могли да спрат противника на границата и да осигурят развръщането на подходящите войски. Фактически Западният фронт е пробит…“

Още на 23, 24, 25-и, а особено на 26-и юни Сталин се досеща, че пограничните сражения са изгубени, но че за пет-шест дни немските войски ще влязат на 150–200 километра навътре в територията на страната?! Това умът му не може да побере! Какво правят Павлов, Кулик, Шапошников? Защо Генералният щаб не ръководи войските? Нима това е катастрофа? Военните изслушват мълчаливо злобните тиради на Сталин и получили най-после разрешение, бързат да се приберат в Генералния щаб.

Сталин още не знае, че в тези първи дни на войната по фронтовете цари пълно безредие, а понякога и хаос. Щабовете предават все нови и нови заповеди и разпореждания, които обаче не могат да догонят стремително изменящата се обстановка. Така е не само на Западния фронт, където се създава катастрофална ситуация, но и на другите фронтове. Командирът на 8-и механизиран корпус Рябишев си спомня по-късно за първите, дни на войната (в специална записка, изпратена до Генералния щаб): „Едва в 10:00 на 22-ри получих заповедта на командващия 26-а армия за съсредоточаване на корпуса западно от гр. Самбор… След като извършиха 80-километров марш до 23:00, войските на корпуса се съсредоточиха в указания район. В 22:30 е получена нова заповед: до 12:00 на 23-и корпусът трябва да се изнесе на 25 км източно от Лвов. През втората половина на деня корпусът, придаден вече към 6-а армия, получи указание да заеме района на Яворов. Заехме го. В 23:00 командващият Югозападния фронт постави със заповедта си нова задача: да се изнесем в района на Броди и сутринта на 26-и да нанесем удар на противника в направление Берестечко. А преди това за ден и половина корпусът беше извършил 300-километров марш… В района на Броди 8-и механизиран корпус се съсредоточи на 25 юни. На сутринта минахме в настъпление и постигнахме частичен успех, но, общо взето, корпусът не изпълни задачата. Нямаше гориво. Във въздуха — само немски самолети. В 4:00 на 27-и получихме нова заповед: корпусът се изтегля в резерв на фронта. Почнахме да се изтегляме. В 6:40 — нова заповед: да се нанесе удар по противника в направление Броди-Дубно. Но войските бяха започнали вече да се оттеглят. В 10:00 на КП (командния пункт — б.пр.) дойде членът на Военния съвет на Югозападния фронт корпусният комисар Вашугин, който, заплашвайки ме с разстрел, искаше да изпълня заповедта. Но съединенията бяха вече обкръжени. По-късно се установи, че набелязаното по-рано от щаба на фронта настъпление е било отменено… Едва на 2-ри юли, когато преминахме в отбрана в състав две дивизии, научихме, че заповедта за настъпление е отдавна отменена… Излизахме от обкръжението по части. По заповед на командващия фронта се оттеглихме в района на Проскуров. Изпратихме донесение за щаба на фронта в Житомир, но градът е бил взет вече от противника…“ В резултат на боевете и непрестанните маньоври, според думите на Рябишев, „на левия бряг на Днепър бяха прехвърлени не повече от 10% от танковете и 21% от бронираните автомобили. По-късно корпусът беше разформирован“[14].

Това са накратко горчивите думи на генерал Рябишев, който не може да бъде обвинен в недостиг на мъжество. Но в първите дни и седмици на войната висшето и фронтовото ръководство, зашеметени от непредвиденото развитие на събитията, внасят със своите неотговарящи на обстановката действия още по-голяма бъркотия. Непрестанните премествания, липсата на гъвкаво взаимодействие, изтърваното управление на съединенията и обединенията и непознаването на действителната обстановка само влошават и без това тежкото положение на войските. Последиците от обезглавяването на армията в предвоенните години се оказват доста горчиви. Не стигнаха, уви, саможертвеното мъжество и твърдостта на съветските войници, напоили щедро с кръвта си отстъпената от врага земя.

Допуснатите преди войната грешки, липсата на разпоредителност, страхът от провокации и слабата подготовка на много от новоиздигнатите командири от всички степени стават причина армията да се прояви в отбранителните боеве като някаква ронлива, трудноуправляема и бързо губеща вяра в себе си маса от хора. Вестниците пишат за героизма на граничарите, за подвизи на летци и танкисти, за това, че страната се вдига на крак, за да даде отпор на врага… Всичко това е така. Но на фронта, и това вече няма как да се скрие от народа, се очертава катастрофа. Сталин усеща, че страната е обърнала очите си към него, към „вожда“, който толкова пъти заедно с Ворошилов е уверявал съветските хора, че Червената армия е способна да смаже всеки враг. В тия дни неговата „стоманена“ воля е силно деформирана и нищо не може да я върне в предишното й състояние. Струва му се понякога, че положението е просто безизходно. Когато при поредния доклад Ватутин показва на картата отстъплението на 8-а и на 11-а армия в раздалечаващи се посоки, Сталин ясно вижда колосалната празнина между Западния и Северозападния фронт, достигаща 130 километра. Главните сили на Западния фронт са или обкръжени, или разбити. А Югозападният фронт се държи засега по-достойно. Как можа той, Сталин, да не се вслуша в гласа на специалистите и да отхвърли предположението им, че най-вероятното направление на главния удар на противника ще бъде срещу Западния фронт? Какво беше това умопомрачение, което го беше обзело? Защо не го разубедиха? Във всички кампании в Европа Хитлер се втурваше направо към столиците, за да накара противника по-бързо да капитулира. Защо военните не обърнаха внимание на тази особеност в стратегията на немците? Ами нали сега ще е нужно колосално прегрупиране на войските! А времето не чака!

Сталин нервничи, настоява, вика при себе си ту един, ту друг, а понякога се усамотява на вилата или в кабинета си и с часове не дава никой да го безпокои. Народният комисар Тимошенко, назначен едновременно и за ръководител на Ставката, се чувства крайно неудобно на тази длъжност. Всички наоколо са наясно, че въпреки всичко фактически Сталин си остава и глава, и пълен разпоредник с властта. А той се държи някак си необичайно импулсивно, всички виждат, че е притеснен и крайно потиснат. Неговото състояние влияе до известна степен и на ръководството на Генералния щаб. В резултат през първите три-четири дни създаващата се обстановка не се оценява в съответствие с действителността. (Едва на 25–26 юни се заговорва изведнъж и с все сила за отбрана, за подготвяне на отбранителни линии, за привличане на резервните ешелони.) В редица случаи Ставката изпраща на войските директиви, които може да се оценят само като изблици на отчаяние, непознаване на обстановката и жажда някак си и поне някъде си да се постигне частичен успех. Ще ви запозная с няколко документа на Ставката, които свидетелстват за намесата й във въпроси от тактически, а не от стратегически характер.

„До командващия Западния фронт

др. Павлов

Танковете на противника в района на Ракув стоят без бензин. Ставката заповяда незабавно да се организира обкръжаване и унищожаване на противниковите танкове. За тази операция да се привлече 21 ск (стрелкови корпус — б.а.) и части от 2 и 44 ск. Обграждането и разгромяването на противника да се извърши без никакво бавене. Ударът да се подготви с въздушна атака.

28.06.41 г.“[15]

За решаване на една тактическа задача се препоръчва да се привлекат сили от три стрелкови корпуса?! Като се има предвид в какво състояние се е намирал по онова време фронтът, не е трудно да се досети човек, че тази директива, както и много подобни на нея, не може да бъде изпълнена.

Още един документ на Ставката:

„До командващия войските на Сз. фронт

Народният комисар заповяда под Ваш контрол и отговорност не по-късно от тази вечер да се изтласка противникът от Двинск, да се разрушат мостовете и да се организира здрава отбрана, за да не се допусне преминаване на противника на северния бряг на р. Зап. Двина в района на Двинск. За усилване на атакуващите части да се използва усиленият стрелкови полк, дошъл от 112 стр. дивизия. Ако са пристигнали танковете «КВ» («Климент Ворошилов» — б.пр.), да бъде използван най-малко взвод за подсилване на щурма и за подавяне на противниковите огневи точки. За изпълнението да се донесе до 21.00 на 28.06.

28.06.41 г.“[16]

Както виждаме, Ставката нарежда да се използва дори взвод от танкове…

Когато през нощта се оттегля във вилата си, Сталин влиза в кабинета и ляга на дивана, без да се съблича. Но не може да заспи. Става и отива в столовата. Над портрета на Ленин свети както винаги лампичка. Облицованите с дъб тъмни стени подхождат като че ли най-добре на мрачното настроение на „вожда“. Разхожда се безцелно из стаите, като хвърля от време на време неспокойни погледи към телефоните (във вилата са инсталирани на различни места три кремълски „автомата“), сякаш очаквайки със свито от уплаха сърце нови страшни вести. Отваря вратата на стаята на дежурния помощник: там седи генерал-майор Румянцев. Генералът скача стреснато от стола зад бюрото и се втренчва въпросително в Сталин. Стопанинът на вилата плъзва невиждащите си очи по изпънатата снага на помощника си, затваря тихо вратата и се прибира в стаята си. Спира до прозореца и се вглежда през пролуката между завесите в нощните силуети из парка. Кой знае защо, си спомня думи от писмото, което толкова отдавна му бе изпратил Тухачевски: „Бъдещата война ще бъде война на мотори. Концентрирането на бронетанкови войски ще позволи създаването на такива ударни юмруци, на които ще бъде много сложно да се противостои.“ Не беше глупав този човек, но искаше да извърши дворцов преврат… Може би ако на мястото на Павлов стоеше сега Тухачевски, много неща щяха да изглеждат днес другояче… Но каква полза от тия мисли? Пропъждайки сянката на миналото, Сталин се опитва да заспи и да забрави всичко. Но сънят все не идва: действителността е страшна.

„Вождът“ още не може да се съвземе. Интересни са според мене думите на Микоян за поведението на Сталин през последните дни на юни 1941 г. Той разказва в спомените си, че Молотов, Маленков, Ворошилов, Берия, Вознесенски и той самият решават да предложат на Сталин да бъде създаден Държавен комитет по отбраната (ДКО), където да се съсредоточи цялата власт в страната. А ДКО трябва да възглави Сталин.

„Решихме да идем при него. Той беше в близката си вила.

Молотов обаче каза, че Сталин е изпаднал в такава апатия, та нищо не го интересува, изтървал е инициативата и е в лошо състояние. Тогава Вознесенски, възмутен от всичко чуто, рече: «Вячеслав, ти тръгни напред, ние ще дойдем след тебе.» Бяхме на мнение, че ако Сталин продължава да се държи така, нас трябва да ни поведе Молотов и ние ще тръгнем след него. Бяхме уверени, че ще успеем да организираме отбраната и ще можем да се сражаваме както подобава. Пораженски настроения у нас нямаше.

Пристигнахме във вилата на Сталин. Заварихме го в малката столова седнал в едно кресло. Гледа ни и ни пита: «За какво сте дошли?» Видът му беше някак странен, не по-малко странен беше и въпросът, който ни зададе. Та нали всъщност той трябваше да ни извика!

От наше име Молотов каза, че е нужно да се концентрира властта, за да се решат бързо всички въпроси, за да се вдигне страната на крака, колкото е възможно по-скоро. Начело на такъв един орган трябва да застане Сталин. Сталин го погледна учудено и не направи никакви възражения. «Добре» — рече.“[17]

В известен смисъл всеки от нас живее като че ли в два свята: външен и вътрешен — скрит, често пъти загадъчен. Външният е разбираем. Вътрешният — по-трудно. Ако успеем да научим нещо за вътрешния свят на човека, то по-ясен ни става и самият той. За Сталин очертаващата се катастрофа не е само онова, каквото е могла да бъде за всеки гражданин. Тя е означавала гибел за земния бог, за какъвто се е смятал. „Вождът“ щял да падне от по-високо, отколкото другите. За човека, повярвал в своята изключителност, прозорливост и особено предназначение, разтворилата се пропаст е бездънна. След няколко дни, преминали за Сталин в дълбок психичен шок, почти парализа, той най-сетне започва да идва на себе си.

Възможно е да си е помислил, че идването на почти всички членове на Политбюро при него е свързано с намерението им да го свалят от всички постове? А може би дори да го арестуват? Това ще бъде добре дошло за тях: така всички неуспехи ще „припишат“ на един човек. Самият той отдавна се е убедил, че за всеки провал, за всеки неуспех трябва да има изкупителна жертва. На хората трябва да се даде възможност да излеят напиращия у тях гняв, да приковат на позорния стълб виновника. Но авторитетът на Сталин е бил толкова висок в очите на съратниците му, че, както изглежда, в главите им изобщо не е можело да се мерне подобна мисъл. Дори в състоянието му на „апатия“, според израза на Молотов, Сталин е за тях „велик човек“. Ако са чели Бердяев, щели са да си спомнят може би думите му: „Човек може да падне само от високо и самото му падане е белег за неговото величие.“[18] Величие, което те самите са създавали на „вожда“, а сега искат той да остане на предишната си висота и да ги ръководи.

Ставката и Генералният щаб се опитват да създадат на пътя на настъплението, помело Западния фронт, нова линия на отбраната, прехвърляйки там 13-а, 19-а, 20-а, 21-ва и 22-ра армия, както и остатъците от измъкващите се от обкръжение части. Загубилият самообладание Сталин преминава рязко от състояние на апатия в нервна възбуда и на 29 юни два пъти се появява неочаквано в Народния комисариат на отбраната. Там, без да подбира изразите си, обвинява за всичко военните ръководители.

Измършавяло, посивяло лице, торбички под зачервените от безсъние очи… Сталин осъзнава най-сетне колко голяма е страшната опасност, надвиснала над страната и над него самия, над „вожда“. Ако не се предприеме нещо свръхизвънредно, ако не се мобилизират всички сили, след няколко седмици немците може да бъдат в Москва. Както личи, първите стъпки, които показват, че Сталин се опитва да постегне не само себе си, но и контрола над обстановката, са обикновените за него: започва да сваля военачалниците от постовете им. На 30 юни е постановление на Централния комитет на ВКП(б), Президиума на Върховния съвет на СССР и Съвета на народните комисари на СССР се създава Държавен комитет по отбраната. Възглавява го Сталин. Председателят на ДКО има необхватна власт. Гибелната опасност, надвиснала над отечеството, изисква да се концентрират усилията на всички и на всеки. Първото нещо, което предприема на новия си пост, е да отстрани от длъжност командващия Западния фронт. На негово място е назначен народният комисар на отбраната Тимошенко. Същия ден генерал-полковник Кузнецов, командващ Северозападния фронт, заповядва войските му да се оттеглят от линията на река Западна Двина и да заемат Островския, Псковския и Себежкия укрепен район. Щом долагат на Сталин за тази заповед на командващия, той веднага отстранява от длъжност генерала. На новия командващ фронта е предадена заповедта на Сталин: „Възстановете старото положение, върнете се на линията на река Западна Двина.“ Получили новата заповед, отстъпващите безредно войски, не могат нито да настъпват, нито да се отбраняват. Усетил бъркотията, противникът нанася удар между участъците на 8-а и 27-а армия и пробива фронта… Тези съобщения с нищо не подсилват увереността на председателя на ДКО, който не може не само да възстанови душевното си равновесие, но и да налучка правилната линия на поведение — онази линия, която би могла да придаде на органите за стратегическо управление тъй нужните им в тези драматични дни увереност, последователност и обмисленост.

Известни са разсъжденията на Клаузевиц за взаимната връзка между опасността и душевните прояви на пълководеца. В трактата си „За войната“ германският военен теоретик пише, че умът на истинския военачалник работи и в обстановка на стихийна опасност. „На човешката природа е свойствено непосредственото чувство за голяма опасност, лична и обща, да се превръща в пречка за чистия разум.“ Но веднага добавя, че у големия пълководец стихийната опасност, напротив, изостря умствените и волевите му прояви. „Опасността и отговорността не увеличават у нормалния човек свободата и активността на духа му, а обратното, действат върху него потискащо, и затова, ако тези преживявания окрилят и изострят способността за разсъждаване, ние несъмнено имаме пред себе си едно рядко величие на духа.“[19]

Днес можем да кажем, че в началото на войната, когато е било така необходимо, такова „величие на духа“ Сталин не е проявил. Многобройните документи на Ставката от края на юни не са оставили за историята каквито и да било по-забележителни мерки, стъпки и действия на Сталин, насочени към решително овладяване на положението. Той се оказва повлечен от потока на крайно неблагоприятните събития. Носил се надолу, както и мнозина други, сграбчен от страшния порой. Няма никакви сили да намери опорна точка, да спре, да се изправи…

Цяла пропаст дели него, безгрешния земен бог до преди войната, от объркалия се „вожд“, осъзнал пълния провал на своите планове, предположения и стратегически сметки, превърнати на пух и прах само за една седмица… Да понесе всичко това, се оказва не по силите дори и на такава волева натура като Сталин. Очаквал е вероятно, че недоволството на обкръжението му, на военното ръководство и на народа ще се насочи против него, главния виновник за грешките в неуспешната „игра“ с Хитлер, за терора в армията, довел до безпрецедентното омаломощаване на кадрите й… Но в дните и часовете на смъртоносната опасност съветският народ се издига над дребнавото разчистване на сметките с предводителя си. „Величието на духа“ му е толкова голямо, че в оня трагичен момент не се унижава да дири виновници за създалото се положение. Мъдростта на народния опит предоставя на историята да направи това. „Добросърдечието на руския народ във всичките му слоеве — пише известният руски философ Лоски — се изразява между другото и в липсата на злопаметност“.[20]

Кулминацията в психическия шок у Сталин е реакцията му, когато научава за падането на Минск. След като прочита сутрешното сборно сведение на Генералния щаб, отива на вилата си и почти цял ден не се появява в Кремъл. При него идват Молотов и Берия. Не се знае за какво е говорила „светата троица“. Но Сталин много трудно се е примирил с мисълта, че след по-малко от седмица, откак е започнала войната, столицата на Белорусия се оказва под ботуша на завоевателя. И тук бих искал да запозная читателя с един факт, в чиято достоверност и досега не съм напълно убеден, но вероятността за него не може да бъде отхвърлена.

През втората половина на 70-те години, май че през 1976 или 1977 г., бях включен в инспекторска група, възглавявана от маршала на Съветския съюз Москаленко. Няколко дни бяхме в Горки. Вечер докладвах на маршала за хода на проверката по състоянието на партийнополитическата работа в инспектираните части. След това няколко пъти се повеждаше разговор около спомените на Москаленко и за възгледите му по някои въпроси от нашата история. Веднъж по време на един такъв разговор зададох на маршала въпрос, който дълго време ме беше измъчвал:

„Кирил Семьонович, защо не споменавате в книгата си факта, за който сте разказали пред партийния актив преди около две десетилетия? Вие уверен ли сте, че всичко това е станало?“

„Какъв факт? За какво говорите?“ — подозрително и напрегнато ме погледна маршалът.

„За срещата на Сталин, Молотов и Берия с българския посланик Иван Стаменов през юли 1941 г.“

Москаленко дълго мълча, гледайки през прозореца, а после рече:

„Не му е дошло още времето да се говори за такива факти. А и не всички може да бъдат проверени…“

„Все пак какво мислите Вие самият за достоверността на казаното от Берия?“

„Всичко, което говореше по този въпрос, надали можеше да го оправдае по някакъв начин… Пък и трудно беше в неговото положение тогава да измисля неща, които като престъпник не можеха да му помогнат…“

За да разбере читателят за какво става дума, ще приведа откъс от един документ. На 2 юли 1957 г. се е състояло събрание на партийния актив при Министерството на отбраната на СССР, на което е било обсъждано писмото на ЦК на КПСС „Относно антипартийната група на Маленков, Каганович, Молотов и др.“. Доклад е изнесъл Жуков. Изказали са се големи военачалници: Конев, Малиновски, Кузнецов, Неделин, Баграмян, Вершинин, Голиков, Мерецков, Желтов и други. Когато думата взима Москаленко, той казва:

„Навремето ние с генералния прокурор, другаря Руденко, когато разглеждахме делото на Берия, открихме, както той каза… че още през 1941 г. Сталин, Берия и Молотов са обсъждали в кабинета на председателя на ДКО въпроса за капитулирането на Съветския съюз пред фашистка Германия — склонни били да отстъпят на Хитлер Съветска Прибалтика, Молдавия и част от територията на другите републики. Заедно с това се опитвали да се свържат с Хитлер чрез българския посланик. Нещо, което не е направил нито един руски цар. Интересното тук е, че българският посланик се е оказал по-високо от тези ръководители, заявил им, че Хитлер никога няма да победи русите, нека Сталин да бъде спокоен.“[21]

Макар и не веднага, Москаленко се разприказва… По време на тази среща с българския посланик, припомняше си маршалът показанията на Берия, Сталин през всичкото време мълчал. Говорил само Молотов. Помолил посланика да се свърже с Берлин. Предложението си, което трябвало да бъде предадено на Хитлер и предвиждало прекратяване на военните действия и големи териториални отстъпки (Прибалтика, Молдавия, значителна част от Украйна и Белорусия), Молотов, по думите на Берия, нарекъл „един възможен втори Брестки договор“. Ленин бил имал тогава достатъчно смелост да се реши на такава крачка, сега ние възнамеряваме да направим същото. Посланикът отказал да стане посредник в такава съмнителна афера и рекъл: „И да отстъпите дори до Урал, все пак ще победите.“

„Трудно е да се каже и да се твърди категорично, че всичко е било така — цедеше замислено думите си Москаленко. — Но едно е ясно: в ония последни дни на юни и в началото на юли Сталин е бил отчаян, оглеждал се е безпомощно и не е знаел какво да предприеме. Едва ли е имало смисъл Берия да измисля всичко това, още повече че в разговор с нас българският посланик потвърди този факт…“

Има тайни, има и мистификации. Аз приведох устното и документалното свидетелство, запазено в архивите. Дали това е тайна на историята или мистификация — не мога да отговоря на този въпрос. Но едно не буди съмнения: „съсипан“ от реалностите на страшната действителност, в първите две седмици от войната Сталин очебийно не проявява онова „величие на духа“, за което тъй дълго и упорито твърдят след победата нашите историци и писатели. Истинските лидери, вождове или пълководци почти във всички случаи проявяват своето „величие на духа“ тъкмо по време на изключително голяма опасност, екстремна обстановка и критични моменти от историята. В обикновени условия е по-лесно да станеш герой, да те обявят за гений и да си направят кумир от тебе. Както прозорливо отбелязва Тарле: „Но тъкмо там е работата, че в необикновените случаи Кутузов е бил винаги на мястото си. Суворов го намира на мястото му в нощта на щурмуването на Измаил; руският народ го намира на мястото му, когато настъпва необикновеният случай през 1812 г.“[22]

Народът чака да чуе Сталин. Продължава да му вярва. Свързва надеждите си с него. Може би това именно му е помогнало да се освободи от психическия шок. Председателят на Държавния комитет по отбраната се решава да говори по радиото с обръщение към страната едва на 3 юли. Между другото ще отбележа, че именно на този ден вечерта германският генерал Халдер ще запише в дневника си: „Няма да е преувеличено, ако кажа, че кампанията против Русия е спечелена за 14 дни.“ Явно, германецът е избързал: войната току-що е започнала. Вече мнозина разбират, че тя ще бъде гибелно тежка и дълга. Сталин няколко пъти преработва речта си. Най-трудното за него е да намери такива думи, такива аргументи, с който ще може да обясни на народа случилото се: грешките, нахлуването, провалянето на съветско-германските договори. Върху черновката на речта по белите полета встрани личат бележчици, нанесени от Сталин с молив: „Защо?“, „Разгромът на врага е неминуем“, „Какво трябва да се направи?“ Написаното има вид на своеобразен план за програмно изказване на човек, който е начело на държавата. В речта си Сталин излага основните положения, формулирани в постановлението на ЦК на ВКП(б) и на Съвета на народните комисари на СССР от 29 юни.

В обръщението Сталин дълго обяснява, всъщност оправдавайки се, защо немските войски са заграбили Литва, Латвия и част от Украйна, Белорусия, Естония. В последна сметка цялото обяснение е събрано в една фраза: „Става дума за това, че германската войска, като войска на страна, водеща война, беше вече изцяло мобилизирана и тези 170 дивизии, които Германия насочи срещу СССР и придвижи към границите на СССР, се намираха в състояние на пълна готовност, очаквайки само сигнал за настъпление, докато на съветските войски беше нужно тепърва да се мобилизират и да се придвижват към границите.“ Сталин направо измисля, че са разгромени най-добрите дивизии на врага, заблуждава, обяснявайки, че главната причина за неуспехите е изненадата, с която Германия е нападнала Съветския съюз… Разбира се, говорейки за съветско-германския пакт, Сталин дума не обелва по адрес на срамния договор за „дружба“ и за границата, за многобройните съдбоносни недооценки, допуснати преди всичко от самия него. Вече значително по-уверено звучи гласът му, когато говори колко нужно е „да се преустрои цялата наша работа на военни релси“. За пръв път нарича войната „отечествена“, призовавайки „да се създават партизански отряди“, „да се организира безпощадна борба с всякакви дезорганизатори в тила, дезертьори и паникьори“, за пръв път изразява публично надеждата, че усилията на народите от Европа и Америка ще се обединят в борбата против фашистките армии на Хитлер. В края на речта си председателят на Държавния комитет по отбраната заявява: „Държавният комитет по отбраната започна своята работа и призовава целия народ да се сплоти около партията на Ленин-Сталин…“[23]

Сталин вече по навик сам говори за „партия на Ленин-Сталин“, а народът пак по навик възприема това като нещо, което от само себе си се подразбира. При огромната вяра в него речта му изиграва голяма мобилизираща роля и сякаш дава прости отговори на въпросите, които измъчват народа. Само малцина са били способни тогава да надникнат по-дълбоко и да видят, че катастрофалното начало е резултат от единовластието му. Че безбройните жертви са последица от недомислията на „непогрешимия“. Поразителен парадокс: Сталин е извършил много грешки и тежки престъпления, но благодарение на създадената от него система те по фантастичен начин се превръщат в съзнанието на хората в грандиозни деяния на техния Месия. Един от главните, по-точно, главният виновник за катастрофалното начало на войната, въпреки всичко продължава да символизира надеждите на народа. „Заработва“ вярата.

На потомците остава само да се удивляват колко голямо е било величието на духа на съветския народ, който след катастрофата от първите седмици на войната е намерил сили у себе си да издържи и да победи. Но с цената на милиони жертви. „Величието“ на Сталин винаги се е опирало на жертви. На много жертви. На неизброими жертви.

[1] ЦАМО, ф.32, оп.11309, д.101, л.23, 35, 37. ↑

[2] Пак там, ф.16, оп.2951, д.239. ↑

[3] ЦАМО, ф.16, оп.2951, д.243, л. 123–130. ↑

[4] Гальдер, Ф. Военный дневник. Т. 3. М., 1971, с.27. ↑

[5] ЦАМО, ф.725588, оп.36, д.19130, л.197. ↑

[6] ЦАМО, ф.132-А, оп.2642, д.41, л.1–2. ↑

[7] ЦАМО, ф.15, оп.881474, д.12, л. 246–253. ↑

[8] Ставка — върховен щаб, орган на висшето военно ръководство. — Б.пр. ↑

[9] ЦАМО, ф.48-А, оп.1554, д.90, л. 260–262. ↑

[10] ЦАМО, ф.32, оп.1071, д.1, л. 6–8. ↑

[11] Пак там, ф.208, оп.2513, д.71, л. 203–204. ↑

[12] ЦАМО, ф.15, оп.725588, д.36, л.239. ↑

[13] ЦАМО, ф.132-А, оп.2642, с.28, л.1. ↑

[14] ЦАМО, ф.15, оп.881474, д.12, л.173-190. ↑

[15] ЦАМО, ф.48-А, оп.1554, д.9, л.47. ↑

[16] Пак там, л.25. ↑

[17] Политическое образование, 1988, №9, с.75. ↑

[18] Бердяев, Н. О назначение человека. Париж, Современные записки, 1931, с.15. ↑

[19] Клаузевиц, К. О войне. Изд. 5-е. Т. 1. М., 1941, с.29. ↑

[20] Лосский, Н. О. Характер русского народа. Франкфурт, 1957, с.70. ↑

[21] ЦАМО, ф.32, оп.701323, д.38, л.53. ↑

[22] Тарле, Е. Нашествие Наполеона на Россию 1812 г. М., 1938, с.117. ↑

[23] Правда, 3 июля 1941. ↑

ЖЕСТОКО ВРЕМЕ

През юли и август Сталин съсредоточава изцяло в ръцете си държавната, партийната и военната власт. На 10 юли Ставката на Главното командване е преобразувана в Ставка на Върховното командване, а на 8 август — в Ставка на Върховното главно командване начело със Сталин. От тези ден и до края на войната Сталин е върховен главнокомандващ. От 30 юни възглавява Държавния комитет по отбраната, а от 19 юли — и Народния комисариат на отбраната. От началото на юли шоковото състояние на Сталин започва постепенно да преминава, макар че и дотогава се е държал пред другите така сдържано, та малцина само са могли да забележат колко объркан и потиснат е бил. Приливът на волевата му енергия започва да се проявява в активното му включване в най-различни сфери от живота на държавата, водеща война на живот и смърт.

В опита си да нарисувам портрета на Сталин, по-специално образа му на пълководец, занапред често ще разглеждам или просто ще споменавам едни или други събития от Великата отечествена война. Искам да предупредя читателя, че не съм си поставил задачата да обхвана цялата война, операциите и сраженията в нея. В редица случаи дори няма да се придържам и към строга хронологична последователност, тъй като главната ми цел е да покажа по-релефно Сталин, и то в облика му на върховен главнокомандващ.

В първия период на войната Сталин работи по 16–18 часа на ден, измършавява, става още по-опак, нетърпим, често пъти зъл. Всеки ден му докладват десетки документи от военен, политически, идеологически и стопански характер, които, след като ги подпише, се превръщат в заповеди, директиви, постановления и решения. Трябва да се каже, че съсредоточаването на цялата политическа, държавна и военна власт в едни ръце е имало както положително, така и отрицателно отражение. От една страна, в извънредните условия централизирането на властта позволява да се концентрират максимално усилията на държавата да реши главните задачи. От друга — абсолютното единовластие рязко отслабва самостоятелността, инициативата и творчеството на ръководителите от всички равнища. Няма нито една важна стъпка, решение или акция, които да не са одобрени от първия човек в държавата.

Фактически в Ставката непосредствено около Сталин са работили само двама-трима души. Но са работели, изпълнявайки поръченията на върховния главнокомандващ и нищо повече. Освен Сталин от членовете на Политбюро в годините на войната по-съществена роля са играли, изглежда, само Вознесенски, Жданов и Хрушчов. Вознесенски, чиято роля във войната все още не е оценена както трябва, се е занимавал активно с икономическите проблеми на етраната. Като членове на военните съвети на направленията и фронтовете Жданов и Хрушчов са били активни проводници на волята на Сталин. Що се отнася до Ворошилов, след неуспешните отбранителни операции той загубва „оперативното“ доверие на Сталин. Калинин оформя решенията на „вожда“ със съответните укази и взима участие в пропагандната дейност. Микоян и Каганович се занимават усърдно с транспортно-стопански и продоволствени въпроси, а като членове на военни съвети на фронтове фактически не са привличани, ако не се смята кратковременното пребиваване на Каганович в южните участъци на фронта. Строго погледнато, Маленков е човекът, който изпълнява поръченията на Сталин в апарата на Централния комитет. Ходил е няколко пъти на фронта по възложени му от върховния главнокомандващ задачи, по-конкретно в Сталинград, но не е оставил абсолютно никаква диря поради пълната си некомпетентност във военната област. От 30 юни 1941 г. и до края на войната Молотов е заместник-председател на Държавния комитет по отбраната и решава главно международните въпроси. Под ръководството на Берия са органите за „прочистване“ на тила, лагерите за германски военнопленници и съветски военнослужещи, попаднали в плен или в обкръжение, както и работещата за войната „затворническа“ промишленост. По възложена от Сталин задача два пъти отива на Севернокавказкия фронт. Андреев наблюдава селското стопанство и снабдяването на фронта. В годините на войната фигурата на Сталин в условията на абсолютното му единовластие като че ли някак изтласква Централния комитет от живота на партията, докато в същото време ролята на низовите партийни организации на фронта и в тила е огромна. Работата на Централния комитет е изместена от работата на неговия апарат. В годините на войната пленуми на ЦК почти не са свиквани. Все пак през октомври 1941 г. членовете на Централния комитет са били повикани в Москва, два дни чакат откриването на пленума, но Сталин и Маленков нямат свободно време и пленумът не се състоял. Състоял се е само един пленум — през януари 1944 г. Сталин не държи за разграничаването на функциите, изпълнявани от висшите партийни, държавни и военни органи. А и не е имало смисъл: и без това над всички тях е той, секретарят на Централния комитет, председателят на Съвета на народните комисари, върховният главнокомандващ, председателят на Държавния комитет по отбраната, председателят на Ставката, народният комисар на отбраната. Документите също подписва различно: от името на Централния комитет, на Ставката, на ДКО или на Народния комисариат на отбраната.

Необходимостта от централизиране на държавната, политическата и военната власт във военно време едва ли може да се постави под съмнение. Но недвусмислено трябва да се изтъкне, че е нужно това концентриране на властта да има граници преди всичко в партийния живот, да не се отрежда на обкръжението ролята на статисти и съгласяващи се послушно й безрезервно с волята на „вожда“. Сталин всичко „обсебва“. Затова, каквото и да е отношението ни към него днес, не може да не признаем свръхчовешкия по мащабите си и по отговорности обем на работата, легнала върху плещите му. Докато стопанските, политическите и дипломатическите въпроси са поети до голяма степен от членовете на Политбюро и ДКО, военните и военнополитическите проблеми е трябвало да решава главно той, върховният главнокомандващ, което довежда, между другото, и до многобройни грешки. За щастие, в състава на Генералния щаб и на висшето военно ръководство бързо се издига и се проявява цяла плеяда от изтъкнати военачалници. Но не може да не се спомене още веднъж и това, че огромните празноти в кадровия състав на армията, образували се по вина на Сталин в навечерието на войната, за дълго време оставят дълбока диря особено в командния състав на фронтовете, армиите, корпусите и дивизиите.

Лятото на четиридесет и първа година е особено жестоко. В нашите книги и учебници дълго време пишеше за този период като за „крах на блицкрига“, „провал на Хитлеровите планове“, „планомерно отстъпление“, „временни неуспехи на пашите войски“ и тъй нататък. Но историята не бива да се лустросва. Историята има една, може да се каже, неизкоренима особеност: тя признава само истината, която рано или късно заема своето място в аналите й. Там обаче често пъти истината се е оказвала нежелана. В монографиите и в многотомните съчинения дълго време не можеше да се срещнат думите „поражение“, „катастрофа“, „обкръжение“, „паника“, отнасящи се до действията на нашите войски. А така е било. Големи, катастрофални поражения на цели фронтове. Така е било, преди да дойдат изстраданите, толкова желани, извоювани с реки от кръв победи.

Заставайки начело на въоръжените сили, Сталин мъчително се опитва да си обясни: какво всъщност става по фронтовете? Къде минава фронтовата линия днес? Какво ни чака утре? Къде най-сетне ще успеем да спрем немските войски? Как по-бързо да бъдат компенсирани огромните загуби в жива сила и технически средства? Той дълго слуша Жуков, Ватутин и Василевски, други офицери от Генералния щаб, стои мълчаливо над картата, разгъната на голямата маса в кабинета му. На него, изключително кабинетния ръководител, му е трудно, гледайки картата и четейки донесенията, да долови, да усети как трескаво бие пулсът на изнемогващата от загубата на толкова много кръв армия, да чуе гръмовития тътен на сраженията, стоманеното тракане на веригите на вклинилите се немски танкове, пращенето на градските пожари, предсмъртните стонове на умиращите бойци… Сянката на „саблената“ гражданска война някак си изведнъж се е отдръпнала далеч в миналото. Друга, съвсем друга е тази война…

До преди Сталинградската битка много от решенията на Сталин са импулсивни, повърхностни, противоречиви, некомпетентни. Въпреки че и по-късно често е предлагал „ребуси“ на обкръжението и щабовете. Ето един документ, написан лично от него през 1942 г. Той няма име, а май че и смисъл. Изглежда, давайки указания и същевременно разсъждавайки на глас, е нахвърлял този документ, който дори посветените трудно биха могли да разберат:

„1) 40-а армия — 7 с.д. +2 танк. бр.

2) на Катуков — към гърба на 48 армия.

3) Мишулин — остава на място.

4) Мостовенко — в района на 61 ар.

5) Лизюков — в р-а западно от Елец.

6) Главна задача — на север.

7) 40-а също настъпва.

Документът е написан лично от др. Сталин.

Генерал-майор Щеменко“[1]

В някои случаи след докладите за поредния неуспех или отстъпление на войски Сталин диктува не оперативни, а „наказателни“ разпореждания. Дори тогава, когато са подписани от Жуков, Василевски, Шапошников или Ватутин, авторът им може да бъде безпогрешно разпознат. На 10 юли например, когато става ясно, че войските на Северозападния фронт отново не могат да се задържат на удобна линия, а в донесението от щаба на фронта се изтъкват като причина и действията на диверсионни групи в тила, Сталин веднага реагира:

„Ставката на Върховното командване и Държавният комитет по отбраната са изцяло неудовлетворени от работата на командването и щаба на Северозападния фронт.

ПЪРВО, и досега не са наказани командирите, неизпълняващи Вашите заповеди, напускащи като предатели позициите и оттеглящи се без заповед от отбранителните линии. При такова либерално отношение към страхливците от вашата отбрана нищо няма да излезе.

Вашите изтребителни отряди не работят, не се виждат плодовете на работата им, а като последица от бездействието на командирите на дивизиите, корпусите, армиите и фронта частите на Северозападния фронт непрекъснато отстъпват. Време е това позорно явление да спре… Командващият и членът на военния съвет, прокурорът и началникът на 3-о управление веднага да заминат за предните части и да се разправят на място със страхливците и предателите…“[2]

Преди войната не е било подготвено специално укрепено и обзаведено място за работа на Ставката като висш стратегически орган за управление на войските. Нямало е защитени от нападенията на противниковата авиация пунктове за управление нито в Кремъл, нито във вилите на Сталин. Въпреки че навремето и Тимошенко, и Жуков настояват за създаването им. Затова през първите месеци на войната Сталин често е отивал в една къща на улица „Киров“, близо до сградата, където се намирали някои управления на Генералния щаб. Изолираната от транспортната мрежа станция „Кировская“ на метрото е служела за скривалище, добре защитено от бомби. Там винаги е имало оперативни карти с обстановката по фронтовете, така както и в кремълския кабинет на Сталин. А по-късно, когато наближава зимата на 1941 г., подготвят за него малко скривалище в близката му вила, като уреждат пак там и свързочен възел, откъдето можел да говори направо с фронтовете.

Разглеждайки оперативната карта, подготвена в Генералния щаб, Сталин ясно вижда трите основни направления, по които противникът развива стремителното си настъпление: на северозапад към Ленинград, на запад към Москва и на югозапад към Киев. По всяка вероятност именно в тоя момент Сталин взима първото голямо стратегическо решение през тази война: предлага да бъдат създадени три главни командвания (главкомати) за всяко от тези направления. Естествено, Генералният щаб поддържа предложението. Още на 10 юли с решение на Ставката са образувани Северозападно командване с главнокомандващ Ворошилов и член на военния съвет Жданов; Западно — с главнокомандващ Тимошенко и член на военния съвет Булганин; Югозападно — с главнокомандващ Будьони и член на военния съвет Хрушчов. Очевидно, решението е по принцип правилно, но главкоматите така и не успяват да се проявят както трябва. Главната причина е пак в Сталин: като създава тези органи за стратегическо управление, върховният главнокомандващ не им делегира надлежните права. Разпорежданията му до войските минават над главите им, „горе“ не се съобразяват с действията на щабовете им. И освен това, тъй като създаването на тези органи за управление не е било планирано предварително, оказва се, че за тях няма нито съответстващи кадри, нито елементарно техническо осигуряване. Скоро главкоматите стават обекти на Сталиновото хокане и упреци за „пасивност и безволие“.

От наблюдателната кула на днешния ден се вижда, че една от причините за големите поражения и катастрофалните неуспехи, които изброих в предишната глава, е и тогавашното стратегическо построяване на войските. Не е тайна, че първият стратегически ешелон се е състоял главно от настъпателни групировки, на които изведнъж се налага веднага да се отбраняват. Фактически едва през периода 27–30 юни на фронтовете е поставена задачата да преминат към стратегическа отбрана.

Поради това, че в навечерието на войната погрешно е определено направлението на главния удар на вермахта, скоро след започването на военните действия се появява нуждата от големи стратегически прегрупирания. В първия период на войната по вина преди всичко на Сталин значителна част от нашите войски не толкова воюва, колкото се премества, което често пъти дава възможност на противника да бие отделни съединения и обединения по части. Сталин е принуден да привлича на Западното направление едва ли не всички налични резерви. Стратегическата грешка, направена преди войната, повелява да й се заплаща с реки от кръв.

… Очаквайки около три часа през нощта ръководството на Генералния щаб за поредния доклад относно положението, създало се по фронтовете през изтеклото денонощие, Сталин се разхожда бавно покрай дългата маса, върху която е разстлана оперативната карта. Северният фронт не го тревожи; тук активните бойни действия са започнали едва в края на юни. Значително по-зле са нещата на Северозападния фронт: за малко повече от две седмици войските са отстъпили почти на 450 километра, изоставили са Прибалтика и не са използвали удобните за отбрана линии край реките Неман и Западна Двина. Новият командващ Собенников, мисли си Сталин, не оправдава надеждите му. Месец и половина след назначаването му той ще бъде отстранен от Сталин.

Особена тревога предизвиква положението на Западния фронт. Сталин се вглежда втренчено в чудноватата конфигурация на фронта, който към 10 юли се е отдръпнал от границата (страшно е дори да се помисли!) вече на 450–500 километра… Горчилка от унижение и безсилна ярост се надига в гърлото на председателя на Държавния комитет по отбраната: фронтът, който имаше на разположение 44 дивизии, дори не беше спрял настъплението на врага! Как можа да се предовери на Павлов! Как така Павлов успя да го подведе! Нужно е още днес да се разпореди за ускоряване на следствието и съденето на командването на Западния фронт. Разсъждавайки над картата, Сталин едва ли е знаел, че половината от дивизиите на Западния фронт при започването на войната не са били в състояние на бойна готовност: 12 от тях току-що започвали да мобилизират състава си, а два от формиращите се корпуси изобщо не били получили още танкове.

В навечерието на войната, анализирайки съотношението на силите, Сталин твърде много се е увличал в пресмятане на количеството дивизии и на другите военни сили и средства, без обаче да се съобразява с качествената страна на процеса — попълването на войските с бойна техника, сплотеността и степента на подготовка на личния състав. Преди започването на войната непрекъснато настоява да се сформират нови съединения, макар вече да са били повече от двеста. Качественото състояние на съветските войски в началото на войната забележимо отстъпва на качественото състояние на вермахта.

Към края на първата седмица от боевете цялата система за управление на Западния фронт е парализирана. На картата двете дебели сини стрели се срещат на 29 юни източно от Минск, а това означава, че главните сили на фронта са се оказали в обкръжение. Докладват на Сталин, че от обкръжението продължават да излизат отделни групи и бойци… А нали 3-а, 4-а и 10-а армия от състава на фронта бяха смятани уж за особено боеспособни? И точно тук Сталин се сеща, че трябва да подпише документа, изпратен от Берия, за създаването на 15 нови специални лагери за проверка на излезлите от обкръжение…

Злопаметният Сталин веднага си спомня какви са числените изводи от сутрешния доклад за един от първите дни на юли: от 44 дивизии, влизащи в състава на фронта, 24 са напълно разгромени, а останалите 20 са загубили от 30 до 90% от силите и средствата си.[3] Не са нужни много приказки: налице е поражение на главния фронт, довело до неуспехите и на другите. Прави са Тимошенко и Жуков, продължава мисълта си Сталин, като предлагат от 13-а, 19-а, 20-а, 21-ва и 22-ра армия, включени в състава на фронта, да се създаде нова отбранителна линия по-Западна Двина и Днепър. Сталин, и това не може да му се отрече, в трагичния кръговрат на военното всекидневие започва постепенно да вниква в основите на стратегията. След време той никога и на никого няма да признае, че са му помогнали да разгадае тайните на стратегията, диалектиката във формирането на решенията и проектирането на едни или други операции Жуков, Шапошников, Василевски, Антонов, Ватутин и някои други изтъкнати военачалници. Но ще дойде време, когато ще започнат да се възприемат като нещо разбиращо се от само себе си лъжливите твърдения, че именно той, Сталин, е внесъл принципно нови елементи във военната наука. Например идеята за артилерийско настъпление, новите начини за обкръжаване на противника, новите похвати за завоюване господството във въздуха, създаването на многоешелонна гъвкава отбрана и т.н. И самият той ще повярва във военния си талант. Няма да мине много време и Сталин ще забрави своето поражение в първите седмици на войната, поражение като политически и военен стратег.

А засега жестоките делници на войната се нижат един след друг и всичко виси на косъм. Ясно е, че след Минск немците са обърнали очи към Смоленск и Москва. Продължавайки да разглежда картата, Сталин сигурно още веднъж си е казал с огорчение; че немците нанесоха главния удар не на Югозападното направление, както той предполагаше. А нали там бяха разположени 58 дивизии, от тях 16 танкови и 8 моторизирани! Но и тук главните сили на фронта се оказаха някак си встрани от направлението на главния удар на врага и не можаха да отблъснат настъплението, а това напълно отговаряше на реалността. Неправилното разполагане на войските в Югозападното направление подсказва на немците да устремят танковия си юмрук в слабо защитения стик[4] между Луцк и Дубно. Сталин помни, че още на 30 юни Ставката разреши войските на фронта да бъдат оттеглени на линията на укрепените райони по старата граница, което означаваше отстъпление с дълбочина 300–350 километра. Общо взето, казва си Сталин, фронтът задържа донякъде настъплението на врага, но не успя да го спре. Не по-добро е положението и на Южния фронт.

Загубите са огромни: около 30 дивизии фактически престават да съществуват и около 70 загубват над 50% от личния си състав; унищожени са около три хиляди и петстотин самолета, повече от половината складове с гориво и боеприпаси. И това само за три седмици от войната! Разбира се, този успех и на немците не им излиза евтино. През тези три седмици благодарение на героизма на съветските войници, командири и политически офицери на съветско-германския фронт са унищожени около 150 хиляди войници и офицери от вермахта, над 950 самолета и неколкостотин танкове. Но, както ще стане ясно много по-късно, получените в центъра данни за нашите загуби са били занижени, а за противниковите загуби — силно завишени. Ето какво са докладвали на Сталин след първите две седмици боеве (запазвам стила на справката):

„Загуби в самолети: противникът минимум — 1664

наши загуби — 889

танкове: противникът — 2625

наши — 901

Загуби на противника в жива сила: 1 мил. 312 хил. Освен това в ожесточените боеве на различни участъци противникът е понесъл извънредно големи загуби, но тъй като нашите части се оттеглиха, пресмятането на загубите е невъзможно. Унищожени са много диверсанти парашутисти, без още да е уточнен броят им.

Пленени са 30 хил. 004 души, освен това в плен са взети много парашутисти, но не е уточнен броят им. Нашите загуби в безследно изчезнали и пленени до 29.06. възлизат на около 15 000 души.

Унищожени са в Балтийско море 5 пл (подводници — б.а.) и 1 в Черно море. Унищожени са два монитора…“[5]

Това са неясни и изопачени донесения. Ако човек съди по тях, трудно може да си състави реална представа за положението по фронтовете, за съотношението на силите и за точния брой на танковете и самолетите. Но тази статистика не е нещо случайно. Тези данни са плод на единовластието, при което не всяка истина е нужна. Разпадането на управлението на фронтовете, на армиите и на десетките обкръжени съединения се съпровожда със съставянето на обобщени донесения, които нямат нищо общо с действителността. Но нали Сталин се е ръководел именно от тях! Той нито за момент не е допускал, че го лъжат. И ето защо често пъти решенията, взимани по онова време от Ставката, са излизали от желаното, предполагаемото вероятното, а не от строго реалното.

Но тъй или иначе първоначалната сила на удара на фашистите е забележимо отслабена. И главното е, че германското командване не успява да постигне поставената от Хитлер цел — да унищожи основните сили на Червената армия.

Армията се сражава. Отстъпва, но се сражава. Разглеждайки по картата панорамата на жестоките боеве, Сталин постепенно идва до извода, че войната ще бъде продължителна. Ако издържим днес-утре, има вероятност вятърът на победата да задуха и в нашите платна. Ще избързам и ще отбележа, че след първите големи успехи, до които е още далече, у Сталин се появяват признаци за надценяване на нашите възможности, което ще доведе до големи и непростими грешки през 1942 г.

… Като изслушва мълчаливо поредния доклад на Жуков за положението по фронтовете, Сталин още веднъж пита:

— Повторете какво е попълването с личен състав и техника на войските от Западния фронт?

— Средно от десет до трийсет процента. Само отделни части имат жива сила, артилерия и танкове към петдесет и повече процента. Отделни — повтаря отново Жуков. — Фактически картината е същата и на Северозападния фронт. Малко по-добро е положението на югозапад. Особено неприятно е, че загубихме по-голямата част от противотанковата артилерия. Нужно е да се направи нещо за усилването, за увеличаването на противотанковите ни възможности.

След като обсъждат необходимите мерки за ускоряване на производството на противотанкова артилерия, говорейки по телефона и с Вознесенски, Сталин втренчва поглед в Жуков и пита:

— А какво може да се направи още сега, още днес, за да разширим нашите възможности за борба с танковете? Военните не виждат ли и други средства освен артилерията?

— Че защо, другарю Сталин. Добра работа може да свърши и авиацията.

Жуков обяснява какви са техническите и бойните възможности на авиацията в борбата с танкове. Сталин някак изведнъж става по-бодър и заповядва незабавно да се подготви директива на Ставката. Жуков излиза и след половин час носи документа:

„До командващите фронтовете: Северен, Северозападен, Западен, Югозападен и Южен

До командващия ВВС на Червената армия

През изтеклите 20 дни от войната нашата авиация действаше главно срещу механизираните и танковите войски на германците. В бой с танковете влизаха стотици самолети, но съответният ефект не беше постигнат, понеже борбата на авиацията против танковете беше лошо организирана. При правилно организиран удар на авиацията танковите части може да бъдат не само спрени, но и разгромени.

1. Атакуването на танковите войски (колони) да започнат изтребителите с оръдейно въоръжение и щурмовите самолети с оръдейно въоръжение, като хвърлят едновременно запалителни средства. Атаката да се провежда на широк фронт, с няколко обиколки, перпендикулярно на танковата колона.

2. След въоръжените с оръдия изтребители и щурмови самолети да атакуват противника бомбардировачи от всички типове, които да хвърлят фугасни и запалителни бомби. Атаките да се извършват от ешелони с групи от по девет самолета с индивидуално прицелване…“[6]

Какво още може да се направи, за да се прекъсне катастрофалното развитие на събитията? Сталин мисли мъчително върху този въпрос, оправяйки се постепенно от сътресението — такова сътресение, каквото никога дотогава не е изпитвал.

Да си припомним, че още на 5 юли 1941 г. той нарежда да се изпрати до войските следната телеграма:

„До командващите фронтове

(с изключение на Задкавказкия и Далекоизточния фронт) В боевете за социалистическото отечество против войските на германския фашизъм редица лица от командния, началстващия, младшия началстващ и войнишкия състав — танкисти, артилеристи, летци и други — проявиха изключително мъжество и храброст. Незабавно представете в Ставката на главното командване за награждаване с правителствена награда лицата, извършили особени подвизи.“[7]

След като е публикуван във вестниците указът на Президиума на Върховния съвет на СССР за удостояване (първото в Отечествената война) със званието „Герой на Съветския съюз“ на М. П. Жуков, С. И. Здоровцев и П. Т. Харитонов за въздушни тарани срещу вражески бомбардировачи, Сталин звъни в отдела за агитация и пропаганда към ЦК:

„Пропагандирайте по-широко героизма на съветските хора. Спомнете си Лениновия призив «Социалистическото отечество е в опасност!». Внушавайте, че фашистките мръсници може и трябва да бъдат разгромени!“

И без да дочака отговор, затваря телефона.

Да, нужно е било да се насърчават морално хората. Всеки ден от донесенията и печата става ясно, че хиляди войници, командири и политорганизатори, жертвайки живота си, се бият за всяка педя земя.

Освен с чисто военни въпроси Сталин трябва да се занимава по няколко часа всеки ден и със стопански и организационни въпроси. Ето, само преди няколко дни разглеждаше заедно с Маленков и Жуков въпроса, поставен от ленинградската партийна организация, за създаването на опълченски дивизии. Сега още не може да предположи, че този почин ще се превърне в мощно движение и до края на годината ще бъдат създадени около 60 дивизии от народното опълчение и 200 отделни полка, които ще играят съществена роля в отбраната на отечеството.

На 4 юли Вознесенски и Микоян докладват проект за решение на Държавния комитет по отбраната „Относно изработването на военностопански план за осигуряване отбраната на страната“. Сталин подписва проекта, като го преглежда съвсем набързо — в приемната се трупат военни. А той чака вече от фронтовете все по-лоши и по-лоши новини. Мъчейки се да бъде кратък, Вознесенски успява да му доложи, че на 30 юни Съветът на народните комисари на СССР е утвърдил общ мобилизационен народностопански план, предвиждащ икономиката да се преустрои в най-кратки срокове на военни релси. Преди Вознесенски при Сталин е Шверник, председателят на Съвета по евакуацията, който му докладва как върви изпълнението на постановлението на ЦК на ВКП(б) и Съвета на народните комисари „Относно реда за извозване и разполагане на контингентите и ценното имущество“. По плана най-напред трябва да се евакуират на изток само предприятията, разположени близо до границата. Но само след няколко дни военните неуспехи налагат да се преразгледат коренно нещата. Тогава никой още не е предполагал, че за толкова кратко време (до януари 1942 г.) ще бъдат превозени и скоро след това ще заработят 1523 промишлени предприятия, от тях 1360 от отбранителната промишленост. Невъзможно с да бъде преценен напълно този факт. Само с невероятните, фантастични по самопожертвователността си усилия на съветските хора цялата индустрия на държавата се премества хиляди километри на изток и започва бързо да възстановява загубените военни материални средства. Достатъчно е да спомена, че въпреки „великото преселение“, често пъти под градушка от бомби, през 1941 г. отбранителната промишленост е произвела 12 хиляди бойни самолета, 6,5 хиляди танка, около 16 хиляди оръдия и минохвъргачки.

… След като приема военните и прекарва с тях час и половина, Сталин се връща отново към партийните и държавните въпроси и подписва предложението на Маленков за назначаването на партийни организатори от апарата на Централния комитет в 1170 големи военни заводи и предприятия на тежката промишленост. Сталин написва и бележка до Маленков:

„Съветвам ви да помислите за създаването на такава институция и в политическите отдели на машинно-тракторните станции и совхозите.“

Днес вече знаем, че през ноември 1941 г. е взето решение за създаването на няколко хиляди политически отдели в МТС и совхозите. В резултат от загубите на огромни територии и отиването на работната сила на фронта върху селското стопанство ляга невероятно тежката задача да изхранва армията и страната.

Така е протичал почти всеки ден на човека, заел всички най-високи длъжности, които могат да се измислят. Войната още повече заздравява положението му на абсолютен диктатор.

Ето какво ми разказа И. В. Ковальов, бивш народен комисар на транспорта: „Помня, поканиха ме на съвещание в Кремъл, тогава бях началник на Управление «Военни превози». Гледам: железничари, военни, сътрудници от ЦК. Тук бяха също Каганович и Берия, който по едно време отговаряше за транспорта. Влезе Сталин. Всички станаха. А той — без предисловия: «Държавният комитет по отбраната взе решение да бъде създаден Транспортен комитет. Предлагам за председател на комитета да бъде избран другарят Сталин…» Точно така рече. Помня още една фраза от онова отдавнашно съвещание: «Транспортът е въпрос на живот. Работите на фронта са в ръцете на транспорта. Запомнете: за неизпълнение на директивите на Държавния комитет по отбраната — военен трибунал». Така, тихо някак си, с акцент го каза, но по гърба ми мравки запълзяха…“

„По време на войната — продължи Иван Владимирович, — ми се налагаше да докладвам десетки, ако не и стотици пъти на върховния за изпращане на ешелони към някой фронтови район. Имаше случаи, когато за отделни ешелони (с особено важен товар) докладвах на Сталин по негово нареждане всеки два часа. Веднъж «загубих» един ешелон. Казах, че е на еди-коя си гара… А се оказа, че не е там… Сталин едва сдържаше гнева си:

«Не го ли намериш, генерале, ще идеш редник на фронта…»

(Между другото, заканата не е била само за сплашване. Когато работех в архива, попаднах веднъж на такъв факт: Н. А. Москвин, генерал-майор, е разжалван със заповед на Сталин в чин редник и е изпратен на фронта.[8] Но това — между другото.)

А Поскрьобишев, бледен като платно, ми рече в добавка:

«Внимавай, ще загазиш. На „стопанина“ още малко му трябва…»“

„Когато отивах да докладвам на Сталин — спомня си Ковальов, — там обикновено бяха Молотов, Берия и Маленков. Все си казвах: само пречат. Въпроси никога не задават. Седят и слушат. Записват си нещо. А Сталин дава нареждания, звъни, подписва разни книжа, вика Поскрьобишев, дава му задачи… А те седят. Седят и поглеждат ту към Сталин, ту към влезлия… И тая картина десетки пъти съм я заварвал… Изглежда, че на Сталин му е било нужно хората му да бъдат покрай него. Било за изпълняване на възникнали задачи, било за пред историята… Каганович обикновено го нямаше: той работеше по 18 часа на ден. Ругае, вдига врява, заплашва. Но да седи при Сталин, като опия тримата не съм го виждал. Когато Сталин говореше по телефона, забелязвах, че винаги произнасяше само няколко фрази и оставяше слушалката. Говореше сбито и искаше кратки доклади. Не търпеше да му се докладват приблизителни неща; веднага понижаваше зловещо гласа си: «Не знаеш? А с какво се занимаваш?»“

„Много, много пъти съм бил при Сталин — каза накрая Иван Владимирович, — но нито веднъж не влизах спокоен при него. Винаги чакаш въпрос, на който няма да знаеш как да отговориш. Беше извънредно студен човек. Вместо «здравейте» едва кимне. Докладваш и няма ли въпроси, излизай по-скоро и въздъхни с облекчение. По-скоро! И Поскрьобишев така ме съветваше. Забелязал бях, че със своята власт, памет и ум Сталин потискаше някак си всички, караше ги да се чувстват принизени… Когато човек иде при него, чувства се още по-незначителен, отколкото е всъщност…“

Мисля, че наблюденията на Ковальов са интересни и позволяват по-дълбоко да се вникне в интелекта, чувствата и характера на Сталин. Анализът на документите и на различните съвещания, свикани при Сталин, показва, че по време на войната малцина са се престрашавали да спорят с него, да поддържат собствено гледище. Той наистина е потискал всички с властта си. Ще повторя, за щастие по време на войната около Сталин е имало изтъкнати военачалници, които са знаели, били са способни да правят такива предложения и така да ги поднасят, че той в повечето случаи ги приемал и одобрявал.

Ако трябва да пресметнем по колко часа на ден е работел върховният в първата половин година от войната, ще излезе, че е прекарвал зад бюрото в кабинета си, както вече споменах, по 16–18 часа. Но в интерес на истината ще кажа, че тогава почти всички са работили така. Лъвската част от времето е била посвещавана на военните въпроси. Поскрьобишев обаче намирал „прозорчета“ Сталин да приема не само един или друг член на Политбюро, наблюдаващ конкретна област от държавната дейност, но и народни комисари, конструктори, дори директори на големи заводи. С ролята на върховен главнокомандващ Сталин не свиква веднага. Пред първите месеци от войната често се препъва и в най-обикновени „дреболии“: занимава се с разпределяне на снаряди и карабини, дава указания гражданското, население да се изкарва да копае противотанкови ровове, преглежда проектите за съобщенията на Информбюро. Например един от документите на Ставката, адресиран до ВВС, отива в отдел „шифър“ и престоява там 8 часа и 15 минути. Сталин научава това и нарежда веднага да се подготви заповед на народния комисар на отбраната, с която се наказват полковник Иванов и старши лейтенант Краснов и се изгонват от Генералния щаб. При подписването на заповедта Сталин написва допълнително и следната резолюция:

„До др.др. Василевски и Жигарьов.

Моля началника на оперативното отделение при Генералния щаб и командващия ВВС да въведат ред — всеки в своя ресор — в работата по шифроването.

25.08.41 г.

Й. Ст.“[9]

И това по времето, когато в дните на страшния горещ август по фронтовете се решават неизмеримо по-важни въпроси! Просто Сталин се поддава на придобития с години навик: да върши и да решава всичко сам. Да решава вместо всички други. Скоро фронтовата действителност ще внесе корекции в реда, стила и методите на работа на върховния главнокомандващ.

Навлизайки в жестокия ритъм на войната, но действайки повече само като одобряващ или неодобряващ предложенията на Генералния щаб, Сталин непрекъснато се опитва да намери някакви допълнителни лостове за влияние върху обстановката. Ето, подписва директива за активизиране на борбата на авиацията с танковете. А след като му докладват, че няма с какво да бъде въоръжено попълнението, настоява да се изпрати до войските специална директива на Ставката по този въпрос:

„Да се разясни на целия команден, политически и войнишки състав на действащите войски, че изгубването на оръжието на бойното поле е най-тежко нарушение на военната клетва и виновните трябва да бъдат привличани към отговорност по законите във военно време. Да се усилят щатните команди за събиране на оръжие с допълнителни бройки от личния състав и да се държат отговорни за събирането на цялото оръжие, оставено на бойното поле…“[10]

Нужно е да се отбележи и това, че през първите месеци на войната много от предложенията на Сталин до голяма степен са били повлияни от спомените му за гражданската война. Например през септември 1941 г. след разговора си по „Бодо“ (буквопечатащ телеграфен апарат — б.пр.) с Будьони Сталин някак неочаквано проявява повишен интерес към кавалерията. По това време в Генералния щаб се подготвя документ на Ставката за поуките от първите два месеца на войната, който щял да бъде разпратен до командващите фронтове и армии. Документът е бил почти готов. Сталин го прочита, в общи линии се съгласява с него, но заповядва да се включи още една точка:

„Четвърто. Нашата армия подценява в известна степен значението на кавалерията. При сегашното положение по фронтовете, когато тилът на противника се е разтегнал на няколкостотин километра в гористи местности и съвсем не е осигурен (така е в текста — б.а.) срещу значителни диверсионни действия от наша страна, набезите на червените кавалеристи по разтегналите се тилове на противника биха могли да изиграят решителна роля за дезорганизирането на управлението и снабдяването на немските войски. Ако нашите кавалерийски части, които се мотаят сега по фронта и пред фронта, бъдат хвърлени по тиловете на противника, той ще бъде поставен в критично положение, а нашите войски биха почувствали грамадно облекчение. Ставката смята, че за такива набези по тиловете на противника би било достатъчно да има няколко десетки леки кавалерийски дивизии изтребителен тип, от по три хиляди души всяка с лек обоз, без претоварване с тилове…“[11]

Идеята като че ли не е лишена от смисъл, макар че в същината си е желание за връщане към опита не само от гражданската война, но дори и от далечната Отечествена война през 1812 г. Сталин, който е понаучил нещо от военната наука на равнището на посредственото й възприемане, просто от гледище на здравия смисъл, търси изход от критичното състояние, в което са тласнали страната неговите недомислици и коварството на Хитлер. В класическата борба подобно критично състояние възниква, когато борецът поставя противника си в положение „мост“, мъчейки се да притисне плешките му към тепиха. Ако успее, присъжда му се чиста победа с „туш“. През юни, юли, август, септември, октомври и ноември 1941 г. Сталин не опира плещи в тепиха. Не той, разбира се, а страната, народът, армията. Но и той, олицетворявайки ги по традиция, е поставен от Хитлер в такова абсолютно несвойствено за него положение. Съдбата на цялата страна виси на косъм. Положението е толкова отчайващо, че Сталин е готов да приеме за панацея всяко възможно средство и кара подчинените си да съчиняват какви ли не директиви, приличащи на току-що цитираната инструкция, за създаването и използването на леки кавалерийски дивизии.

Той отново се сеща за Павлов и внезапно пак го обхваща силен пристъп на злоба: как може един командващ фронт за една седмица всичко да загуби? Ами нали когато го приемаше тук, в кабинета си, преди да бъде назначен на длъжност командващ Западния особен военен окръг, остана с добри впечатления от него? Стегнат доклад, зрели разсъждения, увереност… Е, вярно, опит не му достигаше: такова литване нагоре след Испания… Как е могъл да изпусне кормилото, управлението на войските? Къде е зяпал щабът му? Защо не е осигурил боеготовността на войските? Сталин вече не иска да си спомни, че в средата на юни той и Тимошенко получиха от Павлов две или три шифровани телеграми с настойчивата молба да изведе войските на окръга на полеви позиции. Командващият Западния особен военен окръг искаше разрешение за частична мобилизация, доказваше необходимостта от усилване на войските на окръга с радиосредства и танкове… Но мисълта на Сталин отново и отново се връща на един и същ въпрос: как можа Павлов така тъпашки всичко да изгуби? У него започва всичко да ври и кипи. Отива до бюрото и натиска копчето. Тутакси се появява безшумно Поскрьобишев с бележник в ръка.

„Кой освен Павлов е предаден на военния трибунал? Кога е делото? Къде е проектът на присъдата?“ И без да дочака отговор, добавя: „Повикайте Улрих.“

Поскрьобишев пак така безшумно излиза от кабинета на „стопанина“. Сталин продължава да се разхожда покрай дългата маса. Обхожда с поглед окачените на стената портрети на Маркс, Енгелс и Ленин. От Маркс беше чел малко; с „Капиталът“ така и не можа да се пребори, но се беше запознал с редица негови трудове. Според него най-ценната му творба е „Класовата борба във Франция от 1848 до 1850 година“. Тук Маркс за пръв път е употребил понятието диктатура на пролетариата, главната брънка в учението за обществото, както винаги си е казвал Сталин. Енгелс той не цени много високо. По време на посещението си в Комунистическата академия през 1930 г. дори призоваваше да се подлагат на критика „погрешните“ твърдения на великия съратник на Маркс. Е, вярно е и това, казва си Сталин, Енгелс нищо лошо не пише за военната история на Русия, хубави думи отделя за пълководческия гений на Суворов, Кутузов го слага по-долу, отбелязва решаващия принос на руските войски за освобождаването на поробената от Наполеон Европа, говори и за героизма на защитниците на Севастопол по време на Кримската война през 1853–1856 г. Но това са подробности, между които има и немалко погрешни неща.

А Ленин… Когато Сталин прелиства страниците на Лениновите трудове, винаги се чувства обикновен, дори посредствен. Зае се да „защитава“ Ленин и това му помогна да стане едноличен вожд. Всичките тия недоносчета, които унищожи, и до края не можаха да разберат в какво се криеше най-голямата му сила — в монопола му да тълкува Ленин. Но у Ленин има и нещо, което той никога не може да приеме. Сталин нарича това либерализъм… Сети се изведнъж и мислено се наруга за минутната си слабост, когато на 29 юни, разстроен донемайкъде, излизаше от зданието на Народния комисариат на отбраната заедно с Молотов, Ворошилов, Жданов и Берия, взе, че се развика ядосано:

„Ленин създаде нашата държава, а ние всички се изпикахме отгоре му!“

Молотов го погледна учудено, по нищо не каза. И другите нищо не рекоха. Не трябваше да казва тия думи, може да бъдат запомнени и тълкувани като признак за паника… Нали всичко, излязло от устата на великите хора, остава завинаги в историята. Особено ако е признак на слабост.

Мислите на Сталин за по-далечното и по-близкото минало са прекъснати от Поскрьобишев. Безшумен като сянка, секретарят му се приближава до бюрото и оставя тъничка папка. Върховният бързо преглежда донесените книжа. Най-отгоре лежи присъдата:

„Присъда (проект)

В името на Съюза на съветските социалистически републики военната колегия при Върховния съд на СССР в състав председателстващ армейският военен юрист В. В. Улрих и членове: дивизионните военни юристи А. М. Орлов и Д. Я. Кандибин, секретар — военният юрист А. С. Мазур

На закрито съдебно заседание в град Москва… -и юли 1941 г. разгледа делото по обвиненията срещу:

1. Павлов Дмитрий Григориевич, роден в 1897 г., бивш командващ Западния фронт, армейски генерал;

2. Климовских Владимир Ефимович, роден в 1895 г., бивш началник-щаб на Западния фронт, генерал-майор — и двамата в престъпления, предвидени в чл.чл. 63–2 и 76 от Наказателния кодекс на Белоруската ССР;

3. Григориев Андрей Терентиевич, роден в 1889 г., бивш началник на свръзките при Западния фронт, генерал-майор;

4. Коробков Александър Андреевич, роден в 1897 г., бивш командващ 4-а армия, генерал-майор — и двамата в престъпления, предвидени в чл. 180, пар. «б» от Наказателния кодекс на Белоруската ССР.“

По-нататък се твърди, че от съдебното следствие е установено: „подсъдимите Павлов и Климовских, бидейки участници в антисъветски военен заговор и използвайки служебното си положение, първият като командваш, войските на Западния фронт, а вторият като началник-щаб на същия фронт са вършели вражеска работа, изразяваща се в това, че със заговорнически цели не са готвели за военни действия поверения им команден състав, отслабили са мобилизационната готовност на войските в окръга, разстроили са управлението на войските и са предали без бой оръжието в ръцете на противника, с което са нанесли големи вреди на бойната мощ на Работническо-селската Червена армия…“

По-надолу всичко се ниже все в същия дух.

… Сталин прескача тия страници и се спира само на последната:

„Установена е по такъв начин виновността на Павлов и Климовских за извършване от тях на престъпленията, предвидени в чл.чл. 63–2 и 76 от НК на БССР, и на Григориев и Коробков за извършване от тях на престъпленията, предвидени в чл. 180, нар. «б» от НК на БССР. Въз основа на изложеното и на основание на чл. 319 и 320 на Наказателнопроцесуалния кодекс на РСФСР военната колегия при Върховния съд на СССР

осъжда

1. Павлов Дмитрий Григориевич

2. Климовских Владимир Ефимович

3. Григориев Андрей Терентиевич

4. Коробков Александър Андреевич

на лишаване от военните звания: Павлов — «армейски генерал», а останалите трима от военното звание «генерал-майор», и на изтърпяване от всичките четирима най-високата мярка за наказание — разстрел с конфискуване на цялото принадлежащо им лично имущество… Присъдата е окончателна и не подлежи на обжалване“[12]

След като се запознава с проекта на присъдата, Сталин казва на изправения до бюрото му Поскрьобишев:

„Присъдата одобрявам, а всички тия щуротии като «заговорническа дейност» Улрих да вземе да ги изхвърли… Без усукваници. И никакво обжалване. А после да се съобщи със заповед по фронтовете да знаят, че ще наказваме безпощадно пораженците.“

Всичко е решено, преди да се гледа делото. На 22 юли, когато се е състояло „съдебното заседание“, е било нужно само да бъдат спазени формалностите. Подсъдимите молят да бъдат изпратени на фронта независимо като какви: те с кръвта си ще докажат предаността си към родината и воинския дълг. Молят да им се повярва: всичко станало е резултат от крайно неблагоприятното стечение на обстоятелствата. Не отричат вината си. Ще я изкупят в боя… Улрих се прозява отегчено: „По-кратко…“

Разстреляни са още същата нощ! От тия хора Сталин повече не се интересува. До края на живота си. Но по-късно (той вече не е можел да научи за това), на 5 ноември 1956 г. Генералният щаб ще предприеме най-обстойно аналитично разследване за основателността на обвиненията, предявени спрямо Павлов, Климовских, Григориев и Коробков, и ще обяви компетентното си заключение:

„Наличните документи и съобщенията на редица генерали, служили в Западния особен военен окръг, без да отричат едни или други съществени недостатъци в подготовката на окръга за война, опровергават твърденията в обвинителното заключение, че генералите Павлов Д. Г., Климовских В. Е., Григориев А. Т., Коробков А. А. и Клич Н. А. са виновни за проявена страхливост, бездействие и неразпоредителност, за съзнателно разстройване управлението на войските и за предаване на оръжието без бой в ръцете на противника.“[13]

Жестоко време, жестоки хора… Сталин добре е познавал Павлов, разговарял е при назначаването им и с генералите Климовских и Коробков. Двамата също са оставили у него благоприятно впечатление. Много е възможно да са допуснали преди войната и в началото й доста грешки. Назначени на високи длъжности с прескачане на редица междинни степени поради острия кадрови недостиг, тези предани на страната офицери и безспорни родолюбци поради недостатъчната си подготовка не са могли в решителните минути да организират правилно бойните действия срещу много по-големите сили на противника. Но нима само те са допуснали грешки? Командващите фронтове Кузнецов, Павлов и Кирпонос след 1937 г. излитат стремително нагоре. Патриотизмът, храбростта и мъжеството им обаче не са подкрепени в съответната степен с опит и пълководческа мъдрост. Те се придобиват с годините. Но Сталин, след като изтребва цели пластове от командния състав, поставя в изключително сложно положение и ония, които е издигнал на тяхно място.

Въпреки че е виновен повече от всички за катастрофалното начало на войната, той проявява изключителна жестокост спрямо тези, които стават жертва на неговите погрешни сметки. Собствената им вина, а те очевидно са правели грешки, днес никой не отрича. Но тази вина се дължи до голяма степен на обстоятелствата, на прибързаното им издигане и като последица — на недостатъчната им компетентност. В книгата си „Съдбата на Русия“ Бердяев пише: „Жестокостта на войната, жестокостта на нашата епоха е не просто жестокост, злоба и безсърдечие на хората, на отделните личности, макар че тия неща могат да бъдат съпътстващи явления. Това е жестокост на историческата съдба, жестокост на историческото развитие на поднесените ни от историята изпитания. Жестокостта на човека е отвратителна.“[14] Войната и без всичко друго е жестока. Но Сталин често я прави още по-жестока. И това наистина е отвратително.

Докладвайки от Ленинград за обстановката, Жданов и Жуков привеждат факти, че немските войски, когато атакуват нашите позиции, подгонват пред себе си жени, деца и старци и поставят с това отбраняващите се в изключително трудно положение. Децата и жените крещели „Не стреляйте!“, „Ние сме свои!“, „Ние сме свои!“. Войниците и офицерите се стъписват: как да постъпят? Не е трудно да си представим какво са изпитвали и нещастните жени, деца и старци, когато в гърбовете се опират цевите на немски автомати, а напред също може да ги покоси смъртта. Сталин реагира незабавно. Реагира в духа на своята същност — крайно жестоко:

„Говори се, че немските изроди, настъпвайки към Ленинград, пращат пред своите войски старци, баби, жени и деца… Говори се, че сред ленинградските болшевики се намерили хора, които не смятат за възможно да употребят оръжие против този вид делегати. Аз пък смятам, че ако измежду болшевиките има такива хора, най-напред те трябва да бъдат изтребени, защото са по-опасни от немските фашисти. Моят съвет е да не се сантименталничи, а да се удрят по зъбите врагът и неговите помагачи, били те волни или неволни… Бийте с всички сили немците и техните делегати, покосявайте враговете, безразлично дали са волни или неволни врагове… Издиктувано в 04 часа на 21. 09. 41 г. от др. Сталин. Б. Шапошников“[15]

Войната и по своята същност е жестока, но тук жестокостта е от особен вид — жестокост не само спрямо врага, това е разбираемо, но и спрямо своите съотечественици: „Покосявайте враговете, безразлично дали са волни или неволни врагове…“ Жуков и Жданов съобщават, че това са жени, стари хора, деца, а той: „да не се сантименталничи, а да се удрят по зъбите врагът и неговите помагачи, били те волни или неволни“. Децата, своите деца — „по зъбите“… с картечен пистолет?! Това никога не може нито да бъде разбрано, нито обяснено, а още по-малко справедливо… Наистина „Жестокостта на човека е отвратителна!“. Жестокостта спрямо своите съграждани, спрямо ония, които са били подгонени от безнравствени изчадия, както и спрямо ония, на които е поверил високи постове — жестокостта като фактическо признаване на собствената вина. Но в такъв случай човек трябва да бъде жесток и към себе си. А Сталин не е можел да бъде такъв.

За да стане по-ясно, че и при кошмара на ония дни разправата на Сталин с генералите не е била просто някакъв емоционален изблик, а продължение на произвола му от края на 30-те години, ще приведа само още две свидетелства. Те ни представят разстреляните генерали в съвсем друга светлина. След войната генерал-майор Фомин, който е работил в щаба на Западния фронт, пише:

„От август 1940 г. Павлов проведе пет армейски полеви учения, една армейска командно-щабна военна игра на местността, пет корпусни военни игри, една фронтова военна игра, едно радиоучение с два танкови корпуса, две дивизионни и едно корпусно учение. Проследявайки най-внимателно дислоцирането на противниковите войски, на няколко пъти повдигна въпрос пред народния комисар на отбраната за придвижване на войските в окръга от дълбочина в граничния район. При започването на войната войските от окръга се намираха в стадий на организационни мероприятия. Сформираха се пет танкови корпуса, въздушнодесантен корпус, три противотанкови бригади и т.н. Всички изброени съединения бяха все още не напълно сформирани и неосигурени с материална част.

Относно подготовката на германците за внезапно нападение Павлов беше наясно и поиска разрешение войските да заемат полските укрепления по протежение на държавната граница. На 20 юни с шифрована телеграма, подписана от заместник-началника на оперативното управление при Генералния щаб Василевски, на Павлов беше съобщено, че молбата му е била доложена на народния комисар, но той не разрешил да се заемат полеви позиции, тъй като това можело да предизвика провокация от страна на германците.

В действията и постъпките на Павлов както в предвоенния период, така и по време на воденето на тежката отбранителна операция лично аз не виждам вредителство, а още по-малко предателство. Фронтът претърпя несполука не поради неразпоредителност на Павлов, а поради ред причини, най-важните от които бяха численото превъзходство на противника, внезапността на удара му, пропуснатото заемане на позиции в укрепените райони, глупавата намеса на Кулик…“[16]

А ето и съобщението на генерал-полковник Сандалов, изпратено до армейски генерал Курасов:

„Колкото до командващия 4-а армия Коробков, то по отношение на този способен командир, който се отличи по време на боевете във Финландия, където храбро воюваше начело на своята дивизия, беше извършена крещяща несправедливост. След като свърши войната с Финландия, генерал Коробков беше назначен за командир на корпус, а по-късно, няколко месеца преди войната, пое командването на 4-а армия и се изяви като храбър и енергичен командващ армия. Грешката му беше, че се стараеше да изпълнява безрезервно всяко разпореждане на командването на войските от окръга, включително и явно несъответстващите на създаващата се обстановка.

Защо беше арестуван и предаден на съд именно командващият 4-а Коробков, чиято армия, макар и понесла грамадни загуби, все пак продължи да съществува и не загуби връзката си с щаба на фронта? Към края на юни 1941 г. беше набелязано по план (забележете «по план»! — б.а.) да бъде предаден на съд от Западния фронт един командваш армия, а налице беше само един армейски командир — командващият 4-а армия. Командващите 3-а и 10-а армия в ония дни бяха в неизвестност, не се знаеше къде са, защото бяха прекъснати всички връзки с тях. Това именно предопредели съдбата на Коробков. В лицето на генерал Коробков ние загубихме тогава един добър командващ армия, който, предполагам, би се наредил по-късно в редицата на най-добрите командири от Червената армия…“[17]

Такива, които биха могли да се наредят, но не са се наредили, са доста на брой. Мнозина от тях загиват на бойното поле. Не са малко и ония генерали, които, след като изчерпват всички възможности за борба и не искат да попаднат в плен, слагат край на живота си. Архивите са запазили голям брой донесения за такива случаи. Ето например командирът на 17-и мотомеханизиран корпус генерал-майор Петров съобщава на маршал Тимошенко, че на 23 юни се е самоубил заместникът му Николай Викторович Кожохин… Завършва живота си със самоубийство командващият военновъздушните сили на Западния особен военен окръг Иван Иванович Копец… Началникът на управлението за политическа пропаганда към Западния ОВО Лестов в донесението си обяснява самоубийството на Копец „с малодушие вследствие на частичните неуспехи и сравнително големите загуби на авиацията“[18]. Тогава се е казвало (а може би просто от страх да не бъде обвинен докладващият в паникьорство?), че неуспехите са „частични“, а загубите — „сравнително големи“…

За някои генерали, попаднали във водовъртежа на трагичните събития, съдбата е още по-мрачна.

През август 1941 г. органите на държавна сигурност долагат на Сталин, че двама генерали са се предали доброволно на германците и работят за тях. Единият е бившият командващ 28-а армия генерал-лейтенант Качалов, другият — командващият 12-та армия генерал-майор Понеделин. Сталин слага резолюция: „Под съд.“ Не всички заповеди, съвсем не всички заповеди, отнасящи се до нещата на фронта, са се изпълнявали точно, особено в първия период на войната. Ако бяха се изпълнявали, немците нямаше да стигнат през есента до стените на Москва. Но ето такива заповеди като „Под съд!“ непременно са били изпълнявани. През октомври 1941 г. двамата генерали са съдени задочно по чл. 265 от Наказателнопроцесуалния кодекс на РСФСР и са осъдени на разстрел „с конфискация на принадлежащото им лично имущество и ходатайство за лишаване от наградите — от съветските ордени“[19].

На затъпелите и цинични осведомители не им идва и наум да проверят, че Владимир Яковлевич Качалов е загинал на 4 август 1941, г. от пряко попадение на снаряд. Обаче и до 1956 г. членовете на семейството му — тези, които са останали живи — носят позорното петно: роднини на „предател на родината“. Още по-драматична е съдбата на Павел Григориевич Понеделин. През август 1941 г., намирайки се вече в обкръжение, той е тежко ранен, изпада в безсъзнание и в това състояние попада в плен. Дългите четири години хитлеристки лагери не сломяват генерала, той носи достойно кръста си. Подкрепя падналите духом и категорично отказва да сътрудничи на фашистите. След освобождаването и репатрирането му през 1945 г. Понеделин е арестуван и прекарва сега вече в съветски лагер пет години, макар още през 1941 г. да е осъден задочно на смърт. След молбата на Понеделин, изпратена лично до Сталин, на 25 август 1950 г. го съдят втори път и още веднъж го осъждат на разстрел. Осъден два пъти на смърт, преживял ужасите на хитлеристките и сталинските лагери, генерал-майор Понеделин е разстрелян само затова, че е имал нещастието да бъде в безсъзнание, когато е попаднал в плен…

Жестоко време, жестоки хора… Още от началото на войната, едва поокопитил се от парализиралия го психически шок, за да поправи положението, Сталин започва да прилага своето изпитано средство: репресии и всяване на страх. Хиляди, стотици хиляди гинат на фронта, още по-много попадат в плен. Излезлите от обкръжение и измъкналите се от плен се откарват направо в „специални лагери за проверка“. Откриват се цял куп донесения на Берия за функционирането на тези лагери. След проверката част от военнослужещите отиват във формиращите се нови подразделения, други са разстрелвани на място, а трети са изпращани за дълги години в лагерите.[20] Тяхната орис е особено горчива — позор и безчестие за тях и за семействата им. Естествено, имало е и такива, които съзнателно са изменили на родината си или пък са проявили малодушие и не са изпълнили воинския си дълг. Но не за тях ми е думата. Жестокостта на Сталин, проявена в началото на войната спрямо сънародниците му, ние свързвахме обикновено само с имената на Павлов и генералите от щаба му. Но малцина знаят, че по същото време Сталин е санкционирал арестуването на голяма група командири. Сред тях са

генерал-майор Алексеев И. И. — командир на 6-и стрелкови корпус;

генерал-майор Гопич Н. И. — началник на управление „Свръзки“ при Работническо-селската Червена армия;

генерал-майор Голушкевич В. С. — заместник началник-щаб на Западния фронт;

генерал-лейтенант Иванов Ф. С. — от резерва на Главното управление „Кадри“ при Народния комисариат на отбраната (ГУК НКО);

генерал-майор Кузмин Ф. К. — началник на катедрата по тактика при академия „Фрунзе“;

генерал-майор Леонович И. Л. — началник-щаб на 18-а армия;

генерал-майор Меликов В. А. — началник на факултет при академията на Генералния щаб;

генерал-майор Потатурчев А. Г. — командир на 4-а танкова дивизия;

генерал-майор Романов Ф. Н. — началник-щаб на 27-а армия;

генерал-лейтенант Селиванов И. В. — командир на 30-и стрелкови корпус;

генерал-майор Семашко В. В. — заместник началник-щаб на Ленинградския фронт;

генерал-лейтенант Трубецкой Н. И. — началник на управление „Военни съобщения“ (ВОСО) при Червената армия;

генерал-майор Цирулников П. Г. — командир на 15-а стрелкова дивизия[21].

Списъкът не обхваща всички арестувани. Различна е съдбата на тези хора. На някои им провървяло и били върнати на фронта, други дълги години креели в лагерите, трети били умъртвени.

В повечето случаи Сталин само давал разрешение за ареста, но понякога го придружавал и със съответните указания. Например на 25 август 1942 г. в 5 часа и 15 минути диктува следната телеграма до Сталинград:

„Лично до Василевски и Маленков

Крайно съм учуден, че на Сталинградския фронт е извършен същият пробив дълбоко в тила на нашите войски, какъвто беше осъществен миналата година на Брянския фронт, с излизане на противника в посока на Орел. Нужно е да се има предвид, че началник-щаб тогава на Брянския фронт беше същият Захаров, а доверен човек на др. Ерьоменко е бил същият Рухле. Струва си да се позамислите върху това. Или Ерьоменко не разбира смисъла на втория ешелон в ония места на фронта, където на предния край са разположени необстреляни дивизии, или пък си имаме работа с нечия зла воля, осведомяваща точно немците за слабите пунктове на нашия фронт…“[22]

Сталин не се решава да подозира пряко Захаров и Ерьоменко, но ето че явно хвърля съмненията си върху началника на оперативния отдел при щаба на фронта генерал-майор Рухле. Върховният не вижда никаква закономерност във факта, че германските военачалници търсят слабите ни места и нанасят удара си именно там, а открива причината за това в „злата воля“, която „осведомява точно немците“. След тази телеграма за работещите в специалния отдел не са били нужни никакви други аргументи. Самият върховен главнокомандващ им ги е посочил… Генерал-майор Иван Никифорович Рухле веднага е арестуван, но съдбата се оказала милостива към него и в края на краищата остава жив.

Сталин и до края на живота си не можа да се откаже от жестоките си „игри“. Но тогава на всички им се струва, че жестокото безнадеждно време оправдава и жестоките мерки на „вожда“.

[1] ЦАМО, ф.3, оп.11556, д.7, л.290. ↑

[2] ЦАМО, ф.3, оп.11556, д.1, л.1744. ↑

[3] ЦАМО, ф.35, оп.30802, д.32, л.22-23. ↑

[4] Стик — граница между разположението на две съседни войскови единици. — Б.пр. ↑

[5] ЦАМО, ф.8, оп.11627, д.954, л.65. ↑

[6] ЦАМО, ф.48-А, оп.1554, д.9, л.224-225. ↑

[7] Пак там, д.91, л.11. ↑

[8] ЦАМО, ф.33, оп.11454, д.179, л.1. ↑

[9] ЦАМО, ф.8, оп.1865, д.7, л.27. ↑

[10] ЦАМО, ф.48-А, оп.1554, д.91, л.36. ↑

[11] ЦАМО, ф.48-А, оп.1554, д.91, л. 40–42. ↑

[12] ЦАМО, ф.32, оп, 11309, д.70, л.05-71. ↑

[13] ЦАМО, ф.33, оп. 725588, д.36, п. 10. ↑

[14] Бердяев, Н. А. Судьба России. М., 1918, с.187. ↑

[15] ЦАМО, ф.3, оп.11556, д.2, л.252. ↑

[16] ЦАМО, ф.33, оп.725588, д.36, л.295-298. ↑

[17] ЦАМО, ф.33, оп.725588, д.36, л.308-310. ↑

[18] Пак там, ф.208, оп.2513, д.71, л.131, 221. ↑

[19] ЦАМО, ф.33. оп.11454, д.179, л.144-145. ↑

[20] ЦГАОР, ф.9401, оп.2, д.68, т. V, л. 231–232. ↑

[21] ЦАМО, ф.33, оп.11454, д.179, л. 320–321. ↑

[22] ЦАМО, ф.3, оп.11556, д.9, л.324. ↑

ГОРЧИВИНАТА НА ПЕЛИНА

В един от първите дни на август Сталин, както обикновено, си ляга едва призори. Обзема го тревога. И щом главата му се допира до възглавницата, той веднага потъва в някаква дълбока и леплива тъмнина. Както беше казал веднъж на Поскрьобишев, много рядко сънувал. Не са го измъчвали угризения на съвестта, не се мяркали пред очите му сенките на погубените от него побратими по партия, не чувал от дълбините на миналото гласа на жена си и на избитите роднини. Сякаш нервите му са снабдени с морални изолатори, предпазващи съзнанието му от душевни страдания, разкаяние, угризения на съвестта. В интелекта, в чувствата му са замразени, блокирани ония центрове, които трябва да реагират на проявите на общочовешката нравственост. Във всеки случай поради липса на съвест никога не е страдал от безсъние.

А днес, задрямал за три-четири часа, ето вече на няколко пъти се събужда. Не, не видения, не кошмари, нито грохотът от канонадата по бойните полета пречат на Сталин да спи. Събужда го някаква горчива миризма, горчивият мирис на пелин, съвсем същият, както някога преди много години край Царицин. Отидоха тогава с Ворошилов до позициите и на връщане спряха за няколко минути до една могила да похапнат по къшей хляб. Сталин се просва на тревата и задрямва за няколко минути в облак с дъх на пелин сред миризмите в нажежената степ. В знойната мараня, под пламналото безбрежно небе той се чувства някак си съвсем малък, беззащитен и нищожен. Свлякъл се в бездната на съня, той сякаш заплава по пелиновите вълни като тресчица… Та ето че и днес усеща съвсем като наяве оная отдавнашна горчилка дори и на вкус. В главата му нахлува изведнъж споменът от снощния доклад на Генералния щаб и отвява остатъка от дрямката му. Пелиновата горчилка на неуспехите преследва армията и нейния върховен главнокомандващ почти по целия гигантски фронт.

Сталин става, пие чай, но не тръгва за Кремъл, а заповядва на Шапошников да дойде в дванайсет часа и да му докладва обстановката по всички фронтове с изводи и предложения. В дванайсет без четвърт началникът на Генералния щаб пристига във вилата. Приближава до разгънатата на масата карта и с тих глас, подбирайки много внимателно думите си, започва да докладва. Сталин дори си помисля: „Все едно че лекция чете.“ Но не го прекъсва. „Лекцията“ е страшна, с горчив вкус на пелин.

— Може да се каже — започва Шапошников, формулирайки ясно и точно мисълта си, — че сме загубили окончателно началния период на войната. Бойните действия се развиват вече на далечните подстъпи към Ленинград, в района на Смоленск и в района на Киевския отбранителен възел. Както и преди, стабилността на отбраната не е висока. Принудени сме в по-голяма или в по-малка степен равномерно да разпределяме силите си по целия фронт, без да знаем къде противникът е концентрирал своите сили и къде ще нанесе утре следващия удар. Стратегическата инициатива е изцяло в неговите ръце. Положението се влошава от липсата на втори ешелони и големи резерви в редица участъци на фронта. Във въздуха — господство на германската авиация, макар че и нейните загуби са също значителни. (Още никой не знае, че към 30 септември 1941 г. сме загубили 8166 самолета, с други думи, 96,4% от самолетите, които сме имали при започването на войната.)[1] От 212-те дивизии, влизащи в състава на действащата армия, само 90 са комплектувани до 80% и повече. На подстъпите към Ленинград — невъзмутимо и донейде монотонно продължава да докладва Шапошников — отбраната постепенно става „гъвкава“. Както изглежда, динамизмът в напредването на немците тук почти е затихнал. Очевидно ще се наложи целият флот да се „прибере“ в Кронщат. Големите загуби са неизбежни.

Смоленското сражение ни позволи да спрем немските армии в най-опасното, Западното направление. По нашите пресмятания — и той, Шапошников поглежда в тетрадката — в него участват над 60 немски дивизии с обща численост на личния състав около половин милион души. За уплътняване на фронта, както знаете, другарю Сталин, още в началото на юли към състава на Западния фронт са придадени 19-а, 20-а, 21-ва и 22-ра армия. Но недостигът на войски продължава да е осезаем и дивизиите построяват бойните си редове често пъти в един ешелон. Опитът ни да минем в контранастъпление в това направление с участието на 29-а, 30-а, 24-а и 28-а армия даде само частичен положителен резултат, като позволи на 20-а и 16-а армия да пробият обръча на обкръжението и да се оттеглят зад фронтовата линия. Нашето контранастъпление провали удара на немците.

— А каква е в това сражение ролята на Централния фронт? — прекъсва го най-после Сталин.

— Има всички основания да предполагаме, че центърът на удара на германската групировка ще се премести там. Но едноешелонният боен ред на фронта, който разполага само с 24 непълни дивизии, предизвиква голяма тревога. Не е изключено да ни се наложи да създаваме тук още една фронтова групировка…

Сталин разбира главното — че Смоленското сражение, където особено изпъква операцията при Елня, показва реалната възможност противникът да бъде спрян дори на главното направление, където са съсредоточени основните му сили.

До съзнанието му отново достигат спокойните метални думи на Шапошников:

— На старата граница не успяхме да се „загнездим“. 5-а и 6-а армия не можаха да се задържат там. Сега всъщност германците, достигайки външния кръг на Киевския укрепен район, са разсекли фронта на две: на север 5-а армия, която се опитва да се „загнезди“ в Коростянския укрепен район, и южна част с основни сили 6-а, 12-а и 26-а армия. Организираните контраудари от север и юг по фланговете на вмъкналата се групировка дадоха само частичен положителен резултат. Може да се каже, че днес до сутринта 6-а и 12-а армия са отрязани — уточнява с горчивина Шапошников.

Сталин спира маршала:

— Страхувам се за Днепър и Киев. Нещо трябва да се направи…

— Ние вече отдадохме предварителни разпореждания за подготвянето на здрава отбранителна линия по източния бряг на Днепър — отговаря началникът на Генералния щаб.

— Можем ли още сега да говорим с ръководството на Югозападния фронт?

— Ако Кирпонос и Хрушчов не са при войските, ще се свържем с тях — отвръща Шапошников.

След няколко минути „Бодо“ изтрака: „Кирпонос и Хрушчов на апарата.“ Ето откъс от записа на разговора, съхранен във военните архиви:

„На апарата е Сталин. Здравейте. В никакъв случай не бива да се допуска немците да преминат на източния бряг на Днепър в който и да е пункт. Кажете, имате ли възможност да не бъде допусната такава злополука?

И още. Добре ще е още сега да нахвърлите съвместно с Будьони и Тюленев план за създаване на здрава отбранителна линия приблизително от Херсон и Каховка през Кривой Рог, Кременчуг и по-нататък на север по Днепър, включително района на Киев по десния бряг на Днепър. Ако тази приблизителна отбранителна линия бъде одобрена от всички ви, нужно е още сега да се започне трескава работа по организирането на отбранителната линия и удържането й на всяка цена… Ако успеете да направите това, ще може да приемете на тази линия отстъпващите изморени войски, ще ги оставите да се оправят, да се наспят, а на тяхно място да държите пресни сили. На ваше място бих използвал за тази работа не само нови стрелкови дивизии, но и нови кавалерийски дивизии, бих ги спешил и бих им дал да играят временно ролята на пехота. Край.

Хрушчов, Кирпонос. Взели сме всички мерки да не позволим в никакъв случай на противника както да премине на левия бряг на Днепър, така и да превземе Киев. Но е необходимо да бъдем усилени с попълнение. Другарю Сталин, досега много слабо получаваме попълнения. Има дивизии, чийто състав възлиза само на хиляда и петстотин-две хиляди щика. Зле сме също и с материалната част. Молим ви да ни окажете помощ по този въпрос.

Указанието ви за организиране на нова отбранителна линия е съвсем правилно. Ще пристъпим незабавно към работа и ви молим за разрешение да ви доложим за това до 12 часа на пети (август — б.а.)… Имаме задача от главнокомандващия другаря Будьони да преминем сутринта на шести в настъпление от района на Корсун в посока на Звенигородок, Уман с цел да окажем помощ на 6-а и 12-а армия и да бъде създаден единен фронт с Южния фронт… Ако не възразявате против това настъпление и ако то успее, тогава отбранителната линия може да бъде преместена значително на запад. Край.

Сталин. Не само не възразявам, а напротив, всецяло приветствам настъплението, което има за цел да се съедините с Южния фронт и да изведете на оперативен простор споменатите от вас две армии. Директивата на главнокомандващия е напълно правилна. Но аз все пак бих ви помолил да разработите предложената от мене отбранителна линия, защото на война трябва да се разчита не само на хубавото, но и на лошото, а също и на още по-лошото… Това е единственото средство за избягване на евентуални неприятности…“[2]

Уви, надеждите на Сталин не се сбъдват. Мирисът на пелин започва да го преследва не само нощем, но и през целия ден…

Киевската отбранителна операция се развива неуспешно Обкръжените части от 6-а и 12-а армия се сражават в тежка обстановка до 7 август. Изчерпвайки възможностите си за по-нататъшна съпротива, тези армии престават да съществуват. Голяма част от личния им състав попада в плен. Маршал Будьони, старата слава с нищо не му помага в сегашната война, виждайки опасността от обкръжаване, иска разрешение от Ставката да изтегли войските на Южния фронт зад река Ингул. Сталин побеснява и не дава разрешение за оттегляне, а посочва друга отбранителна линия.[3] Със специална директива на Ставката №00661 той нарежда да се изнесат напред за подсилване на войските от Югозападния фронт 19 стрелкови и 5 кавалерийски дивизии. Тези съединения са току-що сформирани, без още да са сглобени и обучени. Не им достига и въоръжение. При вкарването им в бой много от тези части и съединения не проявяват упоритост в отбраната. При създаващата се обстановка на бъркотия често възниква паника и самоволно изоставяне на позициите.

Когато докладват на Сталин, че са напуснати едни или други отбранителни линии или нови населени места, той или побеснява от гняв, или изпада в пълна апатия. Въпреки собственото си правило да не бърза с изводите и с оценката си за другите често прави това без никакво изчакване, веднага след поредното обобщено сведение за деня. Така става и този път — изпаща си командващият Южния фронт Тюленев, когото той познава добре от дълги години. В телеграмата на Сталин до Будьони се казва:

„Командващият фронта се оказа ненадежден. Не знае да настъпва, не знае да изтегля войските си. Загуби две армии, както не се губят дори и полкове. Предлагам ви веднага да заминете при Тюленев, да си изясните лично обстановката и незабавно да доложите какъв е планът му за отбрана… Имам впечатление, че Тюленев е деморализиран и не е способен да ръководи фронта.

Сталин

Продиктувано по телефона в 5:50, 12.8.41 г.

Шапошников“[4]

Върховният главнокомандващ изпраща заплашителни телеграми, отдава сурови заповеди, подписва набързо подготвени директиви, а положението все повече се влошава. През август и септември на Югозападното направление то е критично. Сталин се опитва да се свърже ту с един, ту с друг командващ, но невинаги успява. И ето че един ден, след като прочита поредното обобщено сведение на Генералния щаб, в което се съобщава за ново оттегляне на някои части без разрешение, той не издържа и започва да диктува „Заповед на Ставката при върховния главнокомандващ Червената армия №270 от 16 август 1941 г.“.

Предполагам, че на всички ви е известна прочутата „Заповед на народния комисар на отбраната на Съюза на ССР №227 от 28 юли 1942 г.“. Заповед №270 — заповедта на отчаянието — е издадена почти една година по-рано. Неин автор е Сталин. Загубил надежда, че е възможно да бъде стабилизирана фронтовата линия, а с това и да не бъде допуснат пълен разгром, върховният главнокомандващ прибягва, до голяма степен под натиска на критичните обстоятелства, към своя изпитан метод на сурови наказателни мерки. А и не му остава друго средство. Днес малцина знаят за тази заповед и затова ще я цитирам като образец на личното директивно „творчество“ на Сталин. В началото на заповедта се изброяват примери как оказали се в обкръжение командири, политически работници и червеноармейци проявяват сила на духа и с чест излизат от най-сложно положение. Така бил постъпил например командващият 3-а армия генерал-лейтенант Кузнецов. Той и неговите командири и политически работници организирали излизането на 108-а и 64-а стрелкова дивизия от обкръжение.

„Но заедно с това — продължава да диктува Сталин — командирът на 28-а армия генерал-лейтенант Качалов е проявил страхливост и се е оставил да бъде пленен, докато щабът и частите излезли от обкръжението; генерал-майор Понеделин, командващ 12-а армия, се е предал, както и командирът на 13-и стрелкови корпус генерал-майор Кирилов. Това са позорни факти. Страхливците и дезертьорите трябва да бъдат унищожавани.

Заповядвам:

1) Откъсналите отличителните си знаци по време на боя и предалите се в плен да се смятат за безсъвестни дезертьори, чиито семейства подлежат на арест като семейства на нарушили клетвата и предали родината си. Такива дезертьори да се разстрелват намясто.

2) Попадналите в обкръжение да се сражават до последна възможност и да си пробиват път към своите части. А ония, които предпочетат да бъдат взети в плен, да се унищожават с всички средства, а семействата на предалите се в плен червеноармейци да се лишават от държавни грижи и помощ.

3) По-активно да се издигат смелите, мъжествените. Заповедта да се прочете във всички роти, ескадрили и батареи.“[5]

След като е издиктувал на един дъх заповедта, Сталин повече не се връща към нея, не се залавя да редактира импулсивно изстреляния текст, чийто смисъл може да се побере в една-две фрази: „Да се разстрелват безмилостно дезертьорите и предаващите се в плен бойци. А пък ако се решат да направят това, нека да знаят, че семействата им ще бъдат накарани да изпият неизмеримо горчива чаша.“ Това е заповед, изтъкана от отчаяние и жестокост. Макар да е издиктувана от негово име като върховен главнокомандващ, след като вече е подписал заповедта, Сталин нарежда да се подпишат Молотов, Будьони, Ворошилов, Тимошенко, Шапошников и Жуков, макар че не всички изброени са били по това време в Ставката. Положението е такова, че той е готов и на най-отчаяната стъпка. На някои места неговите разпореждания от подобен характер са били изпълнявани доста енергично. В края на август 1941 г. му долагат за писмото на писателя Владимир Ставски, който прекарал десет дни на фронта в района на Елня. Ето редове от това писмо:

„Скъпи другарю Сталин!

Много наши части действат забележително, нанасят съкрушителни удари на фашистите. След като начело на 19-а дивизия застана безстрашният и енергичен майор другарят Утвенко, полковете на дивизията, действайки на участък от 11 километра… разбиха 88-и пехотен полк и отблъснаха множество немски контраатаки… Частите, действащи край Елня, повишават бойната си подготовка, трупат боен опит, изучават тактиката на противника и бият немците…

Но тук, в 24-а армия, в последно време се появиха крайности… По данни на командването и политическия отдел на армията за дезертьорство, за всяване на паника и за други престъпления са разстреляни 480–600 души. Същевременно за награди са представени 80 души. Завчера и днес командирът на армията др. Ракутин и начпоарм (началникът на политическия отдел на армията — б.а.) др. Абрамов се ориентираха правилно по отношение на тези крайности…“[6]

Върху писмото, където се говори за тези страшни „крайности“, Сталин е поставил кратка резолюция: „Др. Мехлис. Й. Ст.“ Не го е развълнувал броят на „крайностите“ (макар да е по всяка вероятност завишен), тези жестоки загуби, които той, без да се замисли, е санкционирал. Да, войната е жестока, положението е отчаяно, но в резолюциите на Сталин няма и думичка за необходимостта да се акцентира върху съзнанието, честта, мъжеството, патриотичните чувства и националната гордост на бойците… Той, както винаги, вярва само в силата и насилието.

А приближава една от най-големите трагедии във Великата отечествена война. На 8 август 1941 г. Сталин отново говори с Кирпонос:

„БОРОВАРИ[7]. На апарата генерал-полковник Кирпонос. МОСКВА. На апарата СТАЛИН.

До нас стигнаха сведения, че фронтът е решил с лека ръка да предаде Киев на врага, понеже не му достигали части, способни да бранят Киев. Вярно ли е това?

КИРПОНОС. Здравейте, другарю Сталин. Погрешно са ви доложили. Аз и военният съвет на фронта взимаме всички мерки Киев в никакъв случай да не бъде отстъпен… Всички наши мисли и стремежи, както моите, така и на военния съвет, са насочени към единствената цел Киев да не бъде предаден на противника…

СТАЛИН. Много добре. Стискам крепко ръката ви. Желая ви успех. Край.“[8]

И наистина Югозападният фронт се брани със зъби и с нокти. За героизма на защитниците на Киев много е писано. Правели са всичко, на каквото са били способни. Но, както изглежда, никога не ще можем да предадем техните чувства и мисли. Чувства и мисли, отразяващи патриотизма на почти всички съветски хора и мъчителното им недоумение, предизвикано от дългата върволица поражения, довели агресора на брега на Днепър. Пелиновата горчилка на несполуките е тровела целия съветски народ.

На 15 септември първа и втора танкова група на германците затварят обръча в района на Лохвица и обграждат основните сили на Югозападния фронт. В „чувала“ се оказват 5-а, 26-а и 37-а армия, както и отделни части от 21-ва и 28-а армия. Четири дни преди фаталната примка да се затегне около обезкървените части и съединения, Сталин последен път разговаря с Кирпонос:

„ПРИЛУКИ. Здравейте. На апарата Кирпонос, Бурмистенко и Тупиков.

МОСКВА. Здравейте, тук Сталин, Шапошников и Тимошенко. Предложението ви войските да отстъпят на линията на споменатата от вас река (река Псьол — б.а.) ми се вижда опасно. Ако се върнете към близкото минало, ще си спомните, че при отстъпването на войските от района на Бердичев и Новгород-Волински вие имахте по-сериозна линия за отбрана — река Днепър — и въпреки това загубихте при оттеглянето две армии… а противникът се прехвърли… на източния бряг на Днепър… Изходът от положението е следният:

1) Незабавно прегрупирайте силите си дори и за сметка на Киевския укрепен район и други войски и започнете отчаяни атаки против конотопската група на противника във взаимодействие с Ерьоменко.

2) Организирайте веднага отбранителни позиции на река Псьол или някъде другаде по тази линия, като разположите голяма артилерийска група с фронт на север и на запад, и оттеглете 5–6 дивизии зад тази линия.

3) … Чак след изпълнението на посоченото в тези две точки, тоест след създаването на юмрук против конотопската група на противника и след създаването на отбранителна линия на река Псьол, с една дума, след всичко това започнете евакуирането на Киев…

Киев да не се изоставя и мостовете да не се сриват без разрешение на Ставката. Край. Довиждане.

КИРПОНОС. Ясни са ни указанията ви. Край. Довиждане.“[9]

Героят на Съветския съюз генерал-полковник Кирпонос може вече да каже „Сбогом“. Остава му още съвсем малко да живее. Лични указания от върховния главнокомандващ, който е обърнал гръб на реалната ситуация, той вече няма да получи. Докато обкръжението все още не е било плътно, имало е възможност за измъкване от смъртоносната примка. Военният съвет на фронта се обръща още веднъж към Сталин с такава молба (телеграма №15788) на 17 септември в 5 часа сутринта. И отново Сталин не разрешава да се пробие все още тънкият обръч, като се съгласява само с оттеглянето на 37-а армия, командвана от Власов, на източния бряг на Днепър. Положението става извънредно критично. Вечерта на 17 септември военният съвет въпреки разпорежданията на Сталин решава да изведе войските на фронта от обкръжението. Но е вече късно. При това щабът на фронта загубва връзка с армиите. Раздробените части и съединения на свой риск и отговорност се опитват да си пробият път на изток, водейки десет дни жестоки боеве. Малко от тях успяват. А Ставката, изпуснала от ръцете си положението, изпраща на Кирпонос дори на 22 и 23 септември успокояващи радиотелеграми със следното съдържание:

„До Кирпонос (ЮЗФ)

Повече решителност и спокойствие. Успехът е осигурен. Срещу вас има незначителни сили на противника. Масирайте артилерията в участъците на пробива… Цялата наша авиация работи за вас. Ромни е атакуван от нашите войски… Повтарям, повече решителност, спокойствие и енергия в действията. Докладвайте по-често.

Б. Шапошников“[10]

Катастрофата е страшна. В обкръжение се оказват 452 720 души, от тях около 60 хиляди команден състав.[11] В ръцете на противника попада голямо количество въоръжение и бойна техника. Командващият фронта Кирпонос заедно с началник-щаба Тупиков и членът на военния съвет Бурмистенко загиват в последните боеве, споделяйки жребия на хиляди и хиляди воини. Впрочем, и да си е пробил път Кирпонос през обръча на обкръжението, Сталин надали би му простил за тази катастрофа. Макар че той няма никаква вина за нея…

В тази едва ли не най-голяма от трагедиите по време на Великата отечествена война Сталин показва само своята желязна дебелоглавщина, но не и тънък оперативен усет, вникване в обстановката. Ако той като върховен главнокомандващ поне малко от малко е разбирал какво е ставало тогава край Минск, в Крим, в околностите на Киев и пред Смоленск, може би е щял освен опърничавост и праволинейност да прояви и нужната стратегическа мъдрост. През 1941 г. такава мъдрост у него не проличава.

За трагедията на войските от Югозападния фронт са виновни в най-голяма степен Ставката и нейният върховен главнокомандващ. Разбира се, командването и щабът на фронта също не успяват да ръководят както трябва поверените им големи сили, които безусловно са били в състояние при по-умело ръководство да избягнат толкова печалния край. Много често мъжеството не е било подплатено с умение, организация и компетентност. Поражението при Киев отново наклонява силно везните на убийствената борба по целия съветско-германски фронт в полза на агресора.

Външно Сталин запазва спокойствие, само казва на Шапошников, който през юли 1941 г. е назначен повторно за началник на Генералния щаб:

— Трябва бързо да се закърпи скъсаното… Бързо!

— Вече са взети мерки — отговаря Шапошников. — Изглежда, ще можем да възстановим 21-ва и 38-а армия. Наредих да бъдат изтеглени от резерва на Ставката 5 стрелкови дивизии и 3 танкови бригади. Ще създадем ново командване на Югозападния фронт. Нужно е вашето решение за ръководството му.

— Вие кого предлагате?

— Мисля, че в тази сложна обстановка там е нужна твърда ръка и патила глава. Очевидно по-сполучлива кандидатура от кандидатурата на Семьон Константинович Тимошенко не може да бъде намерена.

— Съгласен съм.

— А за член на военния съвет да бъде назначен Хрушчов, за началник-щаб генерал-майор Покровски.

— Добре, тъй да бъде…

Колосалните загуби изискват бързо попълнение. Главното управление при Народния комисариат на отбраната, занимаващо се със сформирането и комплектуването на войските и военните окръзи, общо взето, се справя със задачата по редовното доставяне на човешко месо за нуждите на кървавия Молох на войната. Когато Сталин остава сам в кабинета си, той звъни на Шапошников и иска от него справка за загубите и възможностите за попълване. След половин час справката е вече на бюрото му с допълнение от Борис Михайлович за вероятните неточности и непълноти на данните — нали събитията се развиват така шеметно…

В справката на Генералния щаб се казва, че в момента действат 39 запасни стрелкови бригади, където се подготвят новобранци. Въведен е 1,5-2-месечен срок на обучение за повиканите и 3-месечен за младшите командири. За август фронтовете са получили 613 хиляди души от ротите за запасняци и 380 хиляди, изтеглени от различни тилови военни учреждения и учебни заведения. До края на годината учебните центрове и запасните части ще могат да подготвят и изпратят на фронта 2,5 милиона души… Загубите (безвъзвратни и тъй наречените санитарни) са явно занижени. Сталин веднага го е разбрал:

юни-юли 1941 г. — 651 065

август — 692 924

септември — 491 023.[12]

Нали знае, че само пред Киев сме загубили около половин милион души… Повечето от тях ще се водят сега като „безследно изчезнали“. А знае ли някой колко са станали те през първата година на войната?

Без видима връзка с онова, което чете и за което мисли, Сталин надрасква бързо една бележка и я дава на Поскроьбишев. Думите са написани ясно и с размах:

„До др. Шапошников

Моля дайте ми проверена справка за нашите загуби при отстъплението от района на Старая Рус.

Й. Сталин“[13]

Трудно е да се отгатне защо се интересува именно от Старая Рус. Може би защото нашите контраудари там не са дали желания резултат? Или пък защото сега, както на него му се струва, след директивата на Ставката за удържане на досегашните позиции и преминаване към упорита отбрана трябва да се обърне внимание не само на главните фронтове, но и на отделни участъци от тях. Сталин и занапред ще се интересува за положението на отделни армии и локални участъци от фронта. По всяка вероятност по тези фрагменти на войната е искал да си представи по-пълно цялата й панорама.

Сталин никога не е мислел за близките си, а днес си спомня неволно за сина си Яков. В средата на август Жданов, член на военния съвет на Северозападното направление, изпраща на Сталин писмо, запечатано с червен восък. Вътре има позив със снимката на Яков, разговарящ с двама немски офицери. По-надолу пише:

„Това е Яков Джугашвили, по-големият син на Сталин, командир на батарея от 14-и гаубичен артилерийски полк към 14-а бронетанкова дивизия, който на 16 юли се е предал край Витебск заедно с хиляди други командири и бойци. По заповед на Сталин Тимошенко и вашите политически комисари ви учат, че болшевиките не се предават. Но червеноармейците непрекъснато преминават на страната на германците. За да ви заблудят, комисарите ви лъжат, че немците се отнасяли зле с пленниците. Собственият син на Сталин доказа с примера си, че това е лъжа. Той се предаде, защото отсега нататък всяка съпротива против Германската армия е безполезна…“[14]

Съдбата на сина му вълнува Сталин само от една-единствена гледна точка. Грехота е да се мисли така, разсъждава той, но по-добре щеше да бъде, ако Яков беше загинал в боя. Ами ако, току-виж, не издържи — слаб е той, — ще го прекършат и ще започне да говори по радиото или в позивите всичко, което му заповядат? Собственият син на върховния главнокомандващ ще се нахвърли върху своята страна и баща си! Тази мисъл е непоносима. Вчера Молотов, когато остана насаме с него, му съобщи, че председателят на шведския Червен кръст граф Бернадот го попитал по телефона чрез шведското посолство следното: ще го упълномощи ли Сталин или някое друго лице да направи постъпки за освобождаване на сина му от плен? Сталин се позамисля, после поглежда Молотов и започва да говори по съвсем друг въпрос, давайки му да разбере, че отговор няма да има:

— На писмото на Чърчил съобщете, че никога „и съмнение не може да има, че в случай на необходимост съветските кораби в Ленинград действително ще бъдат унищожени от съветските хора. Но за тези загуби отговорност ще носи не Англия, а Германия. Ето защо мисля, че загубите трябва да бъдат компенсирани след войната за сметка на Германия“[15].

Молотов си записва нещо в бележника си и вече не се връща към въпроса за Яков Джугашвили.

Сталин още не е придобил способността да мисли мащабно за целия съветско-германски фронт, да държи сметка за всички фактори — военни, икономически, морални, политически, дипломатически. Стихията на войната изтиква у него на пръв план въоръжената борба и забулва останалите форми на противодействие. Засега у Сталин е все още ясно изразена „фрагментарността“ в стратегическото и оперативното му мислене. Той не може цялостно да обхване всички събития; струва му се, че командващите лошо изпълняват разпорежданията му. Преди войната умее да чака търпеливо и ако е нужно, да върви крачка по крачка към целта. А сега, през войната, непрекъснато е нужен бърз резултат. Не му стига времето, непрекъснато изпада в цайтнот. Закъснява, надценява силата на заповедите и директивите, невинаги взима предвид обективните обстоятелства. Първите три директиви в началото на войната, много други негови решения, редица прибързани, недообмислени крачки, особено в хода на Киевската операция, говорят, че природната досетливост, волята и съобразителността му явно не са били достатъчни за умело ръководство на всички въоръжени сили в тази война.

Огромна роля за формирането, „обиграването“ на Сталин като стратег изиграват Генералният щаб и неговите ръководители Шапошников, Жуков, Василевски, Ватутин и Антонов. Но придобиването на необходимия опит за ръководене на големи оперативни обединения се изкупва с цената на кървави експерименти, грешки и недоглеждания. В първия период на войната Сталин не вниква задълбочено в обстановката, не е още запознат с всички скрити пружини на войната и с особеностите при организирането на оперативно-стратегическата дейност, с конкретното съдържание на работата, извършвана от командирите и щабовете, а само „натиска педала“ на моралния фактор (принуден очевидно от обстановката). Когато прочита едно или друго донесение за неуспех или за критично положение, преценява преди всичко морално-политическото състояние на войските, а чак след това оперативната обстановка. А както показва опитът от войните, тези две съставки на бойната мощ не бива да се разглеждат изолирано, едната във вреда на другата. Когато например обстановката при Киев става критична, началник-щабът на фронта Тупиков долага за нея, без нищо да скрива. Той съобщава: „Положението на войските на фронта се усложнява с нарастващи темпове… Началото на обяснимата за вас катастрофа е въпрос на ден-два.“[16] Човек не е нужно да е ясновидец, за да прецени обстановката, както е направил това началник-щабът. Въпросът е в друго: всичко ли е било направено, за да бъде избягната или поне намалена по мащаби катастрофата?! От телеграмата на Тупиков това не личи. Сталин долавя трагичната уплаха в щаба на Югозападния фронт и диктува веднага в отговор следната телеграма:

„Прилуки. До командващия Югозападния фронт

Копие: До главнокомандващия Югозападното направление

Генерал-майор Тупиков представи в Генералния щаб под номер 15614 паникьорско донесение. А напротив, обстановката налага командирите от всички степени да запазят изключително хладнокръвие и самообладание. Нужно е, без да се поддават на паника, да вземат всички мерки, за да се задържи заеманото положение и особено здраво да се държат фланговете. Кузнецов и Потапов трябва да бъдат накарани да спрат оттеглянето си. Трябва да се внуши на целия състав на фронта, че е наложително упорито да се сражава, без да поглежда назад.

Нужно е неотстъпно да се изпълняват указанията на др. Сталин, дадени ви на 11.9…“[17]

Още не знаят да воюват. Често пъти се боят да докладват по-нагоре истинското положение, ако не е добро — не са научени на такова нещо. Характерен в това отношение е разговорът на Жуков с командващия 24-а армия генерал-майор Ракутин на 4 септември 1941 г. Жуков мъмри Ракутин, че дадените в разпореждане на армията танкове са били хвърлени веднага съвсем лекомислено в боя и пропилени, както и че изпраща лъжливи донесения.

„РАКУТИН. Още тази заран ще замина да разследвам случая, а донесението получих едва сега…

ЖУКОВ. Вие не сте следовател, а командващ. Представете ми писмено донесение за доклад пред правителството. Овладяно ли е Шепельово, или това също е заблуда?

РАКУТИН. Шепельово не е овладяно… Ще проверя утре сам и ще доложа. Няма да лъжа.

ЖУКОВ. Най-главното е да забраните на вашия щаб да лъже и да се запознаете по-добре с обстановката, защото всички там никак не се представяте в угледен вид…“[18]

Ракутин е бил подведен от подчинените си — доложили са му за несъществуващ успех. Но често пъти страхът от тежко наказание е карал хората да лъжат. Ракутин наистина оправя нещата, но му оставало да живее само още един месец — през октомври пада на бойното поле.

Сталин отчаяно търси начини да спре отстъплението, да накара стъписаните и деморализирани хора да се бият, да им помогне да повярват в силите си. Анализът на документите на Ставката и на личните разпореждания на Сталин показва, че в решаването на тази изключително важна задача върховният главнокомандващ е давал предимство на заплахите с безмилостни наказания. Може би е прав Троцки, когато е казвал, че в критични моменти на сраженията войникът трябва да бъде поставен пред избора „между възможната почтена смърт пред него и неизбежната позорна смърт отзад“? Сигурно тази мисъл се е мяркала в главата на Сталин. Вечерта лично той подготвя директивата до всички фронтове за борба с паникьорството. Ето я:

„Опитът от борбата с немския фашизъм показа, че в нашите стрелкови дивизии има немалко паникьорски настроени и направо враждебни елементи, които още при първия натиск от страна на противника хвърлят оръжието, почват да крещят «Обградени сме!» и увличат след себе си останалите бойци. В резултат от подобни действия на такива елементи дивизията побягва, захвърля материалната част и после поединично започва да се измъква от гората. Такива явления се наблюдават по всички фронтове… Бедата е в това, че у нас са малко твърдите и упорити командири и комисари…

1. Във всяка стрелкова дивизия да бъде сформиран преграден отряд от благонадеждни бойци с численост, не по-голяма от батальон.

2. Преградните отряди да имат за свои задачи пряката помощ на командния състав при въвеждането на твърда дисциплина в дивизията и преустановяването на бягството на обхванати от паника военнослужещи, включително и с използването на оръжие…

3. Създаването на преградните отряди да завърши в петдневен срок от деня на получаването на настоящата заповед.

Й. Сталин

Продиктувано лично от др. Сталин. Б. Шапошников

12 септември 1941 г. 23:50.“[19]

Преградни отряди, наказателни роти и батальони, заплахи с разстрел — тогава очевидно са били принудителни. Но принудителни до голяма степен в резултат на грешките и недомислиците на самия Сталин. „Малко са у нас твърдите и упорити командири и комисари“ — по вина преди всичко на самия върховен главнокомандващ.

Ето още една негова телеграма, предназначена за морално въздействие върху войските:

„До командващия 51-ва армия др. Кузнецов

До командващия Черноморския флот др. Октябърски

Копие: народен комисар на Военноморския флот др. Кузнецов

Предайте на бойците и командирите, защищаващи Одеса, молбата на Ставката на Върховното главно командване да се задържат 6–7 дни, когато ще получат подкрепа от авиация и въоръжено попълнение.

Потвърдете получаването.

15 септември 41 г.

Й. Сталин“[20]

Такива телеграми често пъти са оказвали мобилизиращо въздействие. Но в конкретния случай въпреки проявеното от защитниците на Одеса мъжество в средата на октомври отбраняващите града части трябвало да бъдат евакуирани в Крим, където също назрявала критична ситуация.

Сталин търси пътища за повдигане на моралния дух на войските. В средата на септември 1941 г. при поредния си доклад пред върховния главнокомандващ Шапошников подчертава, че ако всички дивизии се сражават като отлични съединения, врагът отдавна да е спрян. Сталин замълчава, но след това нарежда на Генералния щаб и на Главното политическо управление да преценят как да бъдат отличени най-добре проявилите се части, как да бъдат създадени морални стимули за мъжествено поведение в боя. И скоро се появява известната заповед на народния комисар на отбраната на Съюза на ССР №308 от 18 септември 1941 г., която провъзгласява раждането на съветската гвардия. В заповедта се казва:

„В многобройните боеве за нашата съветска родина против Хитлеровите орди на фашистка Германия 100-а, 127-а, 153-а и 161-ва стрелкова дивизия показаха примери на мъжество, храброст, дисциплина и организираност. В трудните условия на борбата тези дивизии неведнъж нанасяха тежки поражения на немскофашистките войски, обръщаха ги в бягство, всяваха ужас сред тях…

За бойните им подвизи, за организираността, дисциплината и образцовия ред посочените дивизии да се преименуват в гвардейски дивизии. На целия команден състав на дивизиите от септември т.г. да се увеличи един път и половина, а на бойците два пъти размерът на издръжката им…“[21]

В първите месеци на войната не всичко върви, благополучно и в тила, особено в полосата зад фронта. В секретариата на Калинин е запазено писмото на Лугова, копие от което е било изпратено на няколко адреса. Тя пише:

„Ще се помъча накратко да опиша състоянието на тила, където живея. Районът на Мелитопол-Бердянск-Осипенко. Хиляди мобилизирани от разни места, вече завзети, и от полосата зад фронта, ходят от село на село. Не знаят какво да правят. Ред не виждат. Без военно облекло, 20% боси. Без оръжие. Дисциплината им лоша… Някои от мобилизираните заговарят нашите жени и им съобщават гадни вести: «Нямаме оръжие, нямаме облекло, немската техника е непобедима; разземайте житото, и без това така и ще си пропадне тук, разземайте добитъка…» Народът силно се тревожи. Ръководителите си отиват, спасяват жените си, които не работеха, а нас ни оставят да загинем. Да управляват желаещи имаше, а да ни защищават няма… Нашите вестници не посочват недостатъците, премълчават ги, а това ражда недоверие…“[22]

Простата женица правилно е схванала нещата — катастрофалното начало на войната най-много се е отразило на моралното състояние. Нужни са били победи, военни успехи, които да върнат мъжеството на онези, които са го загубили.

Горчивият пелинов дъх на неуспехите през първите месеци от войната преследва непрекъснато Сталин. Същевременно той прави трескави опити да изтръгне стратегическата инициатива от агресора. Противникът концентрира последователно усилията си ту на един, ту на друг участък и постига успех. Мъчейки се да пресече пътя на крайно неблагоприятните събития, върховният главнокомандващ решава и той да прибегне към такъв подход, но за жалост войските се оказват неподготвени. Например в средата на септември, отдавайки особено значение на Ленинград, Сталин решава да го деблокира. И с оглед на това прави една необичайна крачка — назначава за командващ раздутата 54-а армия, съставена от 8 дивизии, маршал Кулик. Това очевидно е единственият случай в нашата история армия да бъде командвана от маршал на Съветския съюз. Сталин лелее големи надежди и очаква операцията да се увенчае с успех. Обаче ударите по посока на Мга от Волхов и Ленинград не дават желания резултат. Войските напредват съвсем малко. Но и това ободрява върховния главнокомандващ. На 16 септември в разговор е Кулик по прекия телефон, след като Шапошников дава на командващия армията конкретни указания от оперативно естество, се намесва и върховният главнокомандващ:

„СТАЛИН. Много се радваме, че имате успехи. Но да знаете, че ако вие утре напреднете както трябва към Мга с цел да пробиете или да обходите отбраната на Мга, ще получите от нас две добри кадрови дивизии и може би нова танкова бригада. Но ако отложите утрешния удар, давам ви думата си, че няма да получите нито двете дивизии, нито танковата бригада.

КУЛИК. Ще се помъчим да изпълним указанията ви и да получим на всяка цена обещаното от вас…“[23]

На 20 септември Сталин отново вика на прекия телефон Кулик, след като от ден на ден е оставал все по-разочарован от способността на маршала да постигне сериозен успех.

„СТАЛИН. Много закъсняхте. Трябва да наваксате загубеното време. В противен случай, ако продължавате да се бавите, немците ще успеят да превърнат всяко село в крепост и няма никога да успеете да се съедините с ленинградчаните.

КУЛИК. Току-що се върнах от бойното поле. През целия ден се водеха ожесточени боеве за овладяването на Синявино и за овладяване на Вороново. Противникът премина на няколко пъти в контраатака, въпреки убийствения огън от наша страна (използвах днес двата вида реактивни снаряди, вкарах всички резерви), но нямах успех.

СТАЛИН. Новите дивизии и бригадата ви се дават не за овладяването на гара Мга, а за развиване на успеха след овладяването на гара Мга. Наличните сили са напълно достатъчни, за да завземете Мга не веднъж, а два пъти.

КУЛИК. Докладвам, че с наличните сили без въвеждането на нови части гара Мга не може да бъде овладяна…“[24]

Сталин прекъсва разговора. Сигурно отново си е помислил: за кой ли дявол го накичих през четирийсета година със Златната звезда на герой и му дадох маршалско звание? Каквото му възложиш — само провали и неуспехи… Но той още веднъж в друг критичен момент ще потърси Кулик. Ще го изпрати в епицентъра на зреещата голяма катастрофа в Крим, когато, струва ми се, вече никой и с нищо не би могъл да помогне. Но за това ще спомена по-нататък.

Събитията от лятото и есента на 1941 г., телеграмите, разпорежданията и директивите през този период лично на Сталин потвърждават извода, който по-късно прави и Жуков: в началото на войната Сталин е нямал качествата на пълководец. Липсата на специални познания и на опит за ръководене на бойни действия от такъв мащаб той се опитва да компенсира със силен натиск, със заплахи, репресивни мерки, декларативни призиви. Оперативното му, а още повече стратегическото му мислене в първия период на войната още не може да излезе извън рамките на здравия смисъл, практическия опит и старите схеми на гражданската война.

Но заедно с това трябва да признаем, че Сталин е търпелив ученик. Страшният учител обаче е войната.

[1] ЦАМО, ф.35, оп.11285, д.205, л.1-78. ↑

[2] ЦАМО, ф.96-А, оп.2011, д.5, л.21-24. ↑

[3] Пак там, ф.132-А, оп.2642, д.30, л. 12–13. ↑

[4] ЦАМО, ф.3, оп.11556, д.1, л.315. ↑

[5] ЦАМО, ф.208, оп.2526, д.5а, л. 443–448. ↑

[6] ЦАМО, ф.32, оп.11306, д.36, л.82-84. ↑

[7] Жп гара северно от Киев. — Б.пр. ↑

[8] ЦАМО, ф.96-А, оп.2011, д.5, л. 28–30. ↑

[9] ЦАМО, ф.96-А, оп.2011, д.5, л. 96–99. ↑

[10] ЦАМО, ф.48-А, оп.1554, д.9, л.470. ↑

[11] Пак там, ф.229, оп.161, д.103, л.93. ↑

[12] ЦАМО, ф.13, оп.3028, д.4, л. 1–27. ↑

[13] Пак там, ф.8, оп.11627, д.954, л.61. ↑

[14] ЦАМО, ф.7, оп.11250, д.29, л. 37–38. ↑

[15] Переписка Председателя Совета министров СССР с Президентами США и Премьер-министрами Великобритания. Изд. 2-е. М., 1976, с.33. ↑

[16] ЦАМО, ф.48-А, оп.1133, д.7, л.139-140. ↑

[17] Пак там, оп.1554, д.9, л.431. ↑

[18] ЦАМО, ф.219, оп.679, д.3, л.17-21. ↑

[19] ЦАМО, ф.3, оп.11556, д.2, л.175-176. ↑

[20] Пак там, ф.132-А, оп.2642, д.20, л.37. ↑

[21] ЦАМО, ф.67, оп.12018, д.100, л.263-264. ↑

[22] Пак там, л.134-135. ↑

[23] ЦАМО, ф.96-А, оп.2011, д.5, л. 104–107. ↑

[24] ЦАМО, ф.96-А, оп.2011, д.5, л.120-123. ↑

КАТАСТРОФИ И… НАДЕЖДИ

През 1941 г. и отчасти през 1942 г. на съветско-германския фронт се разиграват не едно и две катастрофални събития. Мисля, че нито една държава не би могла да издържи на такива свръхтежки удари, свързани с обграждане на основни сили — отначало на Западния фронт край Минск, а после на Югозападния пред Киев. Следват още две катастрофи: в Крим и при Ленинград. Едната от тях „ще се състои“, а другата с цената на невъобразими жертви и свръхчовешка издръжливост от страна на съветските хора ще бъде отклонена. Ако, разбира се, не се смята за катастрофа смъртта на стотици хиляди ленинградчани.

След големия си успех в Украйна Хитлер стига до убеждението, че може да продължи настъпателните операции по няколко стратегически направления. В края на септември Шапошников долага на Сталин: под заплаха е Крим; предните части на немската ударна групировка са нахълтали чак до Турския вал. Съветват се и решават да изпратят незабавно две директиви от Ставката. За първата настоява Сталин, а за втората — Шапошников. Но върховният главнокомандващ не е забравил, че още през август, когато назначаваше генерал-полковник Кузнецов за командващ 51-ва армия, подчерта в специалната си заповед: „Кримският полуостров да се задържа в наши ръце до последния боец…“

Новите оперативни документи са изпратени. Тъй като смята авиацията за панацея срещу много беди (през цялата война), Сталин отдава следната заповед:

„До командващия Южния фронт

до члена на Военния съвет на ВВС на ЧА др. Степанов

до командващия 51-ва отделна армия

Противникът със сили около три пехотни дивизии е атакувал укрепленията на Перекопския провлак и се е промъкнал до Турския вал. Върховният главнокомандващ заповяда: пета резервна авиогрупа в пълен състав, действайки през целия ден на 26. 9. 41, да унищожи щурмуващите Перекоп немски войски…

26.9.41 г. 4:20

По поръчение на Ставката Б. Шапошников“[1]

Сталин наивно се надява да спре с помощта на авиацията нахлуването на германските войски в Крим… Другата директива се отнася до евакуирането на войските от Одеса в Крим и преминаването на частите от Одеския отбранителен район в подчинение на командващия 51-ва отделна армия. След подписването на директивите Сталин пита Шапошников:

— Колко души ще защищават Крим? Какви са възможностите ни да го задържим?

— С присъединяването на одеските части броят на защитниците на Крим ще нарасне до 100 хиляди, танкове — около 100, оръдия — над 1000, самолети — 50. С тези сили Крим може да бъде удържан.

Но Сталин не знае, че командването на 51-ва отделна армия, страхувайки се от стоварване на вражески десант, ще раздроби силите си по целия полуостров и явно недостатъчно ще укрепи опасния, северния участък. Пак ще повторя — още не знаехме да воюваме…

За отбрана на провлака фактически са използвани само части от четири стрелкови дивизии, а и те — с непълен състав. След десет дни кръвопролитни боеве германците нахлуват в Крим. Войските на Приморската армия се оттеглят с жестоки боеве към Севастопол, а 51-ва армия (през това време Сталин е сменил командващия Кузнецов с Батов) отстъпва към Керченския полуостров.

Командващият войските в Крим вицеадмирал Левченко, на когото в края на октомври Ставката подчинява и всички сухопътни сили, на 6 ноември 1941 г. докладва с шифрована телеграма на Сталин, че положението в Крим е изключително тежко, особено на Керченския полуостров. В донесението се съобщава: „Резервите са изчерпани, карабини и картечници няма, ротите от запасняци дойдоха без въоръжение, оттеглящите се по керченското направление дивизии имат по 200–350 човека. Предвид малобройния състав 271-ва, 276-а и 156-а стрелкова дивизия са слети в една — 156-а дивизия.“ Левченко моли или „срочно да се усили допълнително керченското направление с две дивизии, или да се реши въпросът за евакуирането на войските от Керч“[2].

Докато слуша докладите на Генералния щаб за продължаващото отстъпление на 51-ва армия, Сталин през цялото време гневно настоява:

„Защо отстъпват? Нали там германците дори танкове нямат! Силите са приблизително равни! Наредете на Левченко лично да отлети за Керч и да прекрати отстъплението. Предайте: да се прекрати отстъплението!“

На 9 ноември Левченко пристига в Керч от Севастопол. Обстановката не се подобрява. Сталин нарежда да го свържат по телефона с маршал Кулик, който по това време е снет вече от длъжността командващ 54-а армия. Със сърдит глас и студен поздрав, без никакви предисловия и обяснения върховният главнокомандващ заповядва на Кулик:

„Незабавно отлетете за Керч. Помогнете на Левченко да се оправи в обстановката. Керч трябва да остане в наши ръце, иначе немците може да се настанят и на Таманския полуостров. Ясно ли ви е?“

„Всичко ще бъде изпълнено. Веднага отлитам.“

„Двбре, действайте“ — завършва сухо Сталин.

Когато на 11 ноември пристига в Керч, Кулик заварва в района едно дезорганизирано военно сборище, чиито части водят разпокъсани ариергардни боеве без ясен план и единно ръководство. В града се появяват паника, неразбория и объркване. Кулик се опитва да въведе елементарен ред в отбраната, но не успява. Всички заповеди на Кулик — „Зарийте се в земята и нито крачка назад!“ — са глас в пустиня. Само отделни подразделения се бият до смърт. Двата полка, които все още може да прехвърли от Таманския полуостров в Керч, според него не са вече в състояние да спасят положението. И той заповядва на тези полкове да не се прехвърлят в Керч, а да подсилят отбраната на таманското крайбрежие. Скоро това обстоятелство ще се превърне едва ли не в главното обвинение против Кулик, докато е още маршал на Съветския съюз.

На 15-и, един ден преди окончателната катастрофа, Кулик получава още едно разпореждане от Сталин, предадено от Шапошников: „Керч да не се предава!“ Разговаряйки по прекия телефон с генерал-майор Вечний от Генералния щаб, Кулик характеризира обстановката и намеренията си по следния начин:

„Състоянието на 51-ва армия е толкова тежко, че може да се смята за максимум 40% боеспособна само 106-а стрелкова дивизия, останалите дивизии имат в състава си до 300 щика, не повече… Сега се водят боеве в южните покрайнини на града, противникът се е вклинил в района на Митридат. Днес им поставих задачата да се удържат още едно денонощие, до смрачаване да се изтегли основната част от артилерията, а през нощта срещу 16-и да се изтеглят и останалите части… Оцених на място обстановката и взех решението съгласно личното указание на другаря Сталин по телефона при заминаването ми за 51-ва армия ДА НЕ СЕ ПОЗВОЛИ НА ПРОТИВНИКА ДА СЕ ПРЕХВЪРЛИ В СЕВЕРЕН КАВКАЗ (подчертано от авт.).“

Ще се отклоня за малко. Когато след катастрофата извикват Кулик за обяснение в Москва, твърдението му, че Сталин му дал указание „да не позволи на противника да се прехвърли в Северен Кавказ“, кара върховния главнокомандващ да избухне в гняв:

„Да не се пусне в Кавказ, като се задържи Керч! А не като се изостави!“

Но да продължа със съобщението на Кулик в Генералния щаб:

„Сега 12-та стрелкова бригада, въоръжена от мене за сметка на кримските военноучебни заведения и запасните части в района на Краснодар и отхвърлена на северния рог на Таманския полуостров, заема за отбрана западния склон на този рог. Два полка от 302-ра стрелкова дивизия заемат за отбрана южния рог на Таманския полуостров…“

Всички действия на Кулик по отбраната на Керч ще бъдат квалифицирани като престъпни. Сталин няма да му прости изоставянето на Керч, тъй като според него Кулик не бил използвал всички възможности за удържането на града.

Ще се върна още веднъж към съобщението на Кулик, където се казва:

„Сега имаме само един кей при завода «Войков», който става за товарене на артилерия, а на кея при Еникале може да се товари само жива сила, такива са накратко обстановката и състоянието на армията. Още една подробност. Сега залавяме в Анапа, Новоросийск, Кримск и Краснодар дезертьори от 51-ва армия, а те са с хиляди.“[3]

Не ще и дума, че е трудно да се разчита на успех, щом в дивизиите има „по 300 щика, не повече“, а „дезертьорите са с хиляди“. В архивните документи няма следи от официално разрешение на Ставката да се изостави Керченският полуостров, макар в Москва да са разбирали, че при създалите се условия организираната евакуация остава единственият шанс. Отстъпването на Керч е логичен край на неумелото водене на бойните действия в Крим. Ръководството на 51-ва армия не е използвало както трябва опита от героичната отбрана на Севастопол. След оттеглянето от Керч положението на Севастополския отбранителен район става още по-тежко.

Когато изслушва доклада на началника на Генералния щаб за катастрофата в Крим, Сталин изпада в ярост. Този път изкупителната жертва е Кулик. Керч е началото на залеза в кариерата му. На 16 февруари 1942 г. се явява пред Специалното присъствие към Върховния съд на СССР, а през март е понижен в звание и продължава да служи като генерал-майор. Около половин година по-късно Кулик командва 4-а гвардейска армия, а след това е назначен за заместник-началник на Главното управление за сформиране и комплектуване на войските при Народния комисариат на отбраната. Но пораженията на фронта Сталин не му прощава.

А той е издигнал Григорий Иванович Кулик във висините на военната йерархия, макар Кулик, както може да се обобщи, да не е притежавал нито голям ум, нито висока професионална компетентност. След разжалването на маршала на Съветския съюз в чин генерал-майор Сталин му дава някакъв шанс: след месец Кулик е произведен в чин генерал-лейтенант. Но в края на войната, след като Булганин получава писмо от началника на Главното управление за сформиране и комплектуване на войските генерал-полковник Смородинов и от члена на военния съвет генерал-майор Колесников за „морална замърсеност и кекавщина, загуба на желание за работа и на интерес към нея“, Сталин отново дава указание Кулик да бъде понижен в чин генерал-майор. Службата (по-точно Сталин) окончателно съсипва Кулик, когато е назначен за заместник-командващ войските в Приволжкия военен окръг. По онова време командващ е генерал-полковник Василий Николаевич Гордов, който също изпада в немилост пред Сталин. Огорчените генерали водят непредпазливи разговори и скоро ги изпращат в запаса, след това ги арестуват, а през 1950 г. ги осъждат на смърт и ги разстрелват. През 1957 г. са реабилитирани, а воинските им звания са възстановени.

Такава е печалната съдба на още един Сталинов маршал. По всичко личи, както вече споменах, че Кулик е бил, общо взето, доста късоглед военачалник, лишен от значителни пълководчески способности. Но в керченската катастрофа, по мое мнение, вината му не е главната причина. Той отива в Керч само пет дни преди трагичния финал. Способностите му не са дотам изключителни, та да обърне за толкова малко време невъзможното във възможно. Сталин преценява действията на бившия маршал като неизпълнение на указанията му. Докато след войната, анализирайки в спокойна обстановка събитията в Керч през ноември 1941 г., маршалът на Съветския съюз Соколовски пише в заключението на Генералния щаб: „Изучаването на наличните документи показва, че в създалите се условия бившият маршал на Съветския съюз Кулик, пристигнал на 11 ноември, за да окаже помощ на войските, действащи на Керченския полуостров, поради липса на необходимите сили и средства в негово разпореждане вече не е можел да промени хода на военните действия в наша полза и да задържи град Керч. Този извод потвърждават и участниците в събитията адмирал Левченко Г. И. и армейски генерал Батов П. И.“[4]

Върховният главнокомандващ не иска да се примири със загубата на Керч. Той се съгласява с предложението на Генералния щаб героичната отбрана на Севастопол да бъде подкрепена с дръзка десантна операция в Крим, която би могла да се превърне в начало на освобождаването на полуострова. И по-малко от месец след загубата на Керч Ставката утвърждава план за такава десантна операция.

Това е най-голямата десантна операция във Великата отечествена война. Неизвестно защо, Сталин е убеден в успеха й. Уповавал се е може би на психологическия фактор: нима немските генерали ще могат да предположат, че след малко повече от месец на Керченския полуостров отново ще се появят съветски войски? А нашите дивизии, макар че са претърпели жестоко поражение, ще докажат именно на същата тази камениста земя, че волята им за борба и победа не е сломена. Той сам контролира разработката на операцията, пазена в голяма тайна.

Това е не само голяма десантна операция, но голям неуспех. От 26 до 31 декември 1941 г. корабите на Черноморския флот и на Азовската военна флотилия стоварват в северната и източната част на Керченския полуостров и в района на Феодосия около 40 хиляди души, 43 танка, 434 оръдия и минохвъргачки, голямо количество други технически средства и оръжия. Първоначалната сила на удара е внушителна. Частите на възстановената 51-ва и на 44-а армия, които заедно с 47-а армия са формирали Кримския фронт, успяват да напреднат на запад повече от 100 километра и да освободят Керч и Феодосия. По всичко изглеждало, че е нужно само още едно усилие — и ето ти го Севастопол, след което става реално цялостното освобождаване на Крим. Но докато набира, сили за предстоящото настъпление, военният съвет на Кримския фронт пренебрегва отбраната. Оставя я плитка и неустойчива. Лошо организира разузнаването, системата за противовъздушна отбрана, маскировката и разполагането на резервите. Разплатата не закъснява. На 8 май 1942 г. немската групировка, по брой и по мощ двойно по-слаба от съветските войски, нанася удар по крайбрежието на Феодосийския залив. Безгрижието и неорганизираността се превръщат в голяма трагедия. Мехлис, когото Сталин е изпратил на Кримския фронт като представител на Ставката, веднага започва да изпраща на върховния главнокомандващ телеграми с доноси против командващия фронта Козлов. Но този път реакцията на Сталин е необичайна. Той разбира, че е вече късно да сменя командващия фронта в критичната минута и затова смъмря строго Мехлис:

„Вие се придържате към странната позиция на страничен наблюдател, който не отговаря за действията на Кримския фронт. Това е много удобна, но изцяло гнила позиция. На Кримския фронт вие не сте страничен наблюдател, а отговорен представител на Ставката, отговарящ за всички успехи и неуспехи на фронта… Вие настоявате да сменим Козлов с някого поне от класата на Хинденбург. Но не може да не ви е известно, че нямаме в резерв Хинденбурговци. При вас в Крим нещата не са сложни и бихте могли сам да се справите с тях…“

Сталин е прав: Хинденбурговци в резерв няма. Но той греши, като твърди, че нещата в Крим „не са сложни“.

Ако е бил склонен към самокритика, сигурно е щял да признае пред себе си колко нужни са сега по фронтовете, а ги няма, военачалници като Тухачевски, Блюхер, Егоров, Якир, Дибенко, Корк, Каширин, Уборевич, Алкснис… Но такъв му е характерът — не може, не е способен да се погледне отстрани. Върховният главнокомандващ винаги е бил убеден, че коренът на несполуките, на катастрофите е в неизпълнителността на щабовете, в слабата организаторска работа на командирите, в неумението на политическите работници да мобилизират бойците. В списъка на недостатъците, пропуските, грешките, които умее и обича да изброява, дори мислено не се мярка собствената му вина. А тя е най-голямата… Много от командирите, политическите работници и щабните офицери са били просто слабо подготвени в професионално отношение.

Няколко пъти Сталин изпраща до командването на Кримския фронт директиви на Ставката с настояване да се задържи Турският вал, да се организира там упорита отбрана, то лично да излиза на предната линия, да се използва по-активно артилерията… Обаче командването на фронта, откровено казано, загубва самообладание. Предчувствайки нещастието, на 11 май през нощта върховният главнокомандващ диктува на един дъх телеграма в типичния за него стил:

„До главнокомандващия Севернокавказкото направление Будьони

Копие: Военния съвет на Кримския фронт — до Мехлис

Понеже военният съвет на Кримския фронт, включително Мехлис и Козлов, е уплел конците и не може да се свърже и досега с армиите, въпреки че щабовете на армиите отстоят на не повече от 20–25 километра от Турския вал, понеже Козлов и Мехлис въпреки заповедта на Ставката не се решават да отидат на Турския вал и да организират там отбраната, Ставката на Върховното главно командване заповядва на главнокомандващия Севернокавказкото направление маршал Будьони в най-кратък срок да замине за района на щаба на Кримския фронт (гр. Керч), да застави Мехлис и Козлов да прекратят работата си по сформирането в тила, като предадат този въпрос на тиловите работници, да ги накара да отидат незабавно на Турския вал, да посрещнат оттеглящите се войски и материална част, да ги приведат в ред и да организират устойчива отбрана на линията на Турския вал, като разделят отбранителната линия на участъци начело с отговорни командири.

Главна задача — да не се допусне противникът на изток от Турския вал, като за това се използват всички отбранителни средства, войскови части, средствата на авиацията и морския флот.

Ставка на Върховното главно командване.

11.5.42.

Сталин

Василевски“[5]

Цялата телеграма от половин страница се състои от две изречения. В нея има оценки, негодувание, съвети, заповед, план на действията, задача — всичко заедно. Но за съжаление създават се ситуации, когато заклинанията дори и на най-могъщите личности са безсилни. Пет дни преди горчивия епилог Сталин нарежда на Василевски още един път да предаде от негово име заповед до ръководството на Кримския фронт:

„До командващия Кримския фронт

генерал-лейтенант Козлов

15 май 1942 г. 1 часът и 10 мин.

Ставката на Върховното главно командване заповядва:

1. Керч да не се отстъпва, да се организира отбрана по образец на Севастопол.

2. Да се прехвърли към войските, водещи бой на запад, група от мъжествени командири с радиостанции със задача да поемат командването на войските и да организират ударна група с цел да бъде ликвидиран пробилият си път към Керч противник и да възстановят отбраната по един от пръстените[6] около Керч. Ако обстановката позволява, необходимо е и вашето лично присъствие там.

3. Командвате фронта вие, а не Мехлис. Мехлис е длъжен да ви помага. Ако не помага, съобщете.“[7]

Когато изпраща на 15 май последната си заповед до командването на Кримския фронт, Сталин вече вижда, че Керч агонизира за втори път през последните шест месеца. Докладват му, че основните сили (в началото на май Кримският фронт е наброявал около 270 хиляди души) ще бъдат евакуирани. След трагедията, когато стихват експлозиите и гърмежите в Керч, започва да иска точни данни за загубите. Представят му обобщеното сведение едва след десетина дни. От него става ясно, че за дванайсетте дни на германското настъпление Кримският фронт при значителен превес в силите е загубил 176 566 души, 347 танка, 3476 оръдия и минохвъргачки, 400 самолета. Още едно голямо, катастрофално по мащабите си поражение, претърпяно от Червената армия! Сталин чете сведението и едва сдържа гнева си:

„Недоносчета! Така да провалят тази успешна операция!“

Специално изпрати там Мехлис, но той, изглежда, само е пречел; изпрати заместник-началника на Генералния щаб генерал Вечний — и той го подведе… А Козлов направо се уплаши. Както се уплашиха и командващите армиите. Будьони, и той се изложи като ръководител на операцията… Сталин повиква по телефона Василевски и му нарежда в най-кратък срок да подготви директива на Ставката до военните съвети на фронтовете, обобщаваща горчивите уроци от поражението в Крим. На 4 юни при поредния доклад Василевски представя на Сталин проекта на директивата. Сталин задълбочено чете:

„В началото на противниковото настъпление Кримският фронт разполагаше с шестнайсет стрелкови дивизии, три стрелкови бригади, една кавалерийска дивизия, четири танкови бригади, девет артилерийски полка за усилване срещу седем пехотни, една танкова дивизия и две бригади на противника… Въпреки това нашите войски претърпяха поражение на Кримския фронт и в резултат на неуспешните боеве бяха принудени да се изтеглят отвъд Керченския пролив…“

По-нататък следват смислени изводи за оперативните и тактическите грешки, за причините на неуспеха — лошо ешелониране на отбраната, лошо използване на резервите, лошо управление на войските, лошо взаимодействие.

„Командването на фронта — чете Сталин — не осигури дори получаването на заповедите му в армиите, какъвто е случаят със заповедта до 51-ва армия за оттегляне на всички сили на фронта зад Турския вал — заповед, която не е стигнала до командващия армията. В критичните дни на операцията командването на Кримския фронт и др. Мехлис, вместо лично да общуват с командващите армии и вместо лично да въздействат върху хода на операцията, са прекарвали времето си в многочасови безплодни заседания на военния съвет. Козлов и Мехлис нарушиха указанието на Ставката и не осигуриха изпълнението му, не осигуриха своевременно оттегляне на войските отвъд Турския вал. Войските се оттеглиха с два дни закъснение и това се отрази гибелно върху цялата операция…“

След това се изброяват задачите, които се поставят пред военните съвети на фронтовете във връзка с необходимостта да бъдат извлечени поуки от поражението.

— И това ли е всичко? — Сталин поглежда строго Василевски.

— Да, другарю Сталин.

— Пишете… Всички тия хора трябваше да бъдат изправени пред военен трибунал. Но и това ще стане. Пишете:

„1. Армейски комисар първи ранг Мехлис да бъде снет от поста заместник на народния комисар на отбраната и началник на Главното политическо управление на Червената армия и да бъде понижен в звание корпусен комисар.

2. Генерал-лейтенант Козлов да бъде снет от поста командващ фронт, да се понижи в звание генерал-майор и да бъде проверен на друга, по-малко отговорна работа.

3. Дивизионен комисар Шаманин да бъде снет от поста член на военния съвет, да бъде понижен в звание бригаден комисар и да бъде проверен на друга, по-малко отговорна работа.

4. Генерал-майор Вечний да бъде снет от длъжността началник-щаб и да бъде изпратен в разпореждане на началника на Генералния щаб за назначаване на по-малко отговорна работа.

5. Генерал-лейтенант Черняк да бъде снет от поста командващ армия, да бъде понижен в звание полковник и да бъде проверен на друга, по-малко отговорна работа.

6. Генерал-майор Колганов да бъде снет от поста командващ армия, да бъде понижен в звание полковник и да бъде проверен на друга, по-малко отговорна работа.

7. Генерал-майор от авиацията Николаенко да бъде снет от поста командващ военновъздушните сили на фронта, да бъде понижен в звание полковник от авиацията и да бъде проверен на друга, по-малко отговорна работа…“[8]

Сталин поглежда Василевски и пита:

— Не забравихме ли някого? Останалите нека да ги накаже главнокомандващият направлението. А сега дайте да се подпиша…

За него всичко това е вече минало… Почти по същото време, с една-две седмици разлика, Сталин претърпява още един свръхтежък удар — жестокото поражение край Харков. Тук загубите са още по-страшни — около 230 хиляди души загинали и пленени, 775 танка, над 5000 оръдия и минохвъргачки.[9] След катастрофите от 1941 г. това са двете най-страшни несполуки. Картината „Апотеоз на войната“ от Верешчагин (пирамида от черепи — б.пр.) само бледо отразява мащабите на Сталиновите катастрофи.

В ранното лято на 1942 г. се създава ситуация, при която върховният главнокомандващ, след като се съветва с Молотов и Берия за плановете на Япония, е принуден да изтегли още веднъж големи сили от Далечния изток. Молотов го уверява, че „Япония се е забатачила в Югоизточна Азия“, и Сталин веднага звъни на Василевски, който от юни 1942 г. е вече началник на Генералния щаб:

„Изтеглете 10–12 дивизии от Далечния изток. Начало на скритото придвижване не по-късно от 11 юли. Доложете утре.“

„Разбрано, другарю Сталин.“

На другия ден, по-точно, на другата нощ, Василевски чете на Сталин по телефона директивата до командващия Далекоизточния фронт:

„Да се изпратят от състава на войските на Далекоизточния фронт в резерв на Върховното главно командване следните стрелкови съединения:

205 стр. дивизия — от Хабаровск

96 стр. дивизия — от Куйбишевка и Завитая

204 стр. дивизия — от Черемхово (Благовешченск)

422 стр. дивизия — от Розенгартовка

87 стр. дивизия — от Спаск

208 стр. дивизия — от Славянка

126 стр. дивизия — от Раздолни и Пуциловка

98 стр. дивизия — от Хорол

250 стр. бригада — от Биробиджан

248 стр. бригада — от Зелодворовка и Приморие

253 стр. бригада — от Шкотово“[10]

„Одобрявам. Пращайте директивата.“

Молохът на войната иска жертви. Сталин му ги „доставя“ в резултат на своите недомислици, грешки и некомпетентност. В това отношение „преуспяват“ и някои наши военачалници, изиграват ролята си и струпалите се фатални обстоятелства. Но в интерес на истината трябва да кажем, че броят на жертвите се е определял и от факта, че в началото на войната германците воюваха по-добре от нас…

Върховният главнокомандващ, който към края на 1941 г. тъкмо започва да добива увереност и да мисли вече как да направи от 1942 г. година на разгром на немските войски, отново е отчаян от нечуваните поражения край Харков и в Крим. Без да предполага, че те не са последните му катастрофи. Сталин не иска да признае дори пред себе си, че пълководческото майсторство на противника се е оказало по-голямо. Праволинейните, често пъти закъснели указания и директиви на Ставката в повечето случаи са все още недообмислени, понякога елементарни, лишени от мъдростта на съвременното военно изкуство. Но да се върнем още веднъж към Харков.

През март 1942 г. Сталин свиква съвещание, на което се обсъждат предложенията на главното командване на Югозападното направление. Трудно е да се каже дали това е било заседание на Ставката или на Държавния комитет по отбраната. Присъстват Сталин, Ворошилов, Тимошенко, Шапошников, Жуков и Василевски. Главното командване чрез Тимошенко предлага да се осъществи на юг широка настъпателна операция от силите на три фронта с излизане на линията Николаев-Черкаси-Киев-Гомел. Възразява Шапошников:

„Ние не разполагаме с големи стратегически резерви. По-целесъобразно е да се ограничим с активна отбрана по целия фронт, като отделим особено внимание на централното направление.“

„Но ние не бива да седим в отбрана със скръстени ръце и да чакаме немците първи да ни нанесат удар!“ — намесва се Сталин.

Жуков предлага да се нанесе удар в Западното направление, а на останалите направления да се води активна отбрана. Тимошенко настоява да се предприеме крупна операция на юг. Поддържа го Ворошилов. Възразява Василевски, който поддържа позицията на Генералния щаб. Мненията се разделят. Всички чакат какво ще каже Сталин. Дотогава на подобни заседания той се е ограничавал да одобрява или да отхвърля разглежданите предложения. А сега му се налага да вземе самостоятелно решение, като поеме цялата отговорност за него. Длъжен е да направи избор. Стратегически избор.

По душа Сталин винаги е бил „центрист“. В дните на Октомври, на борбата за Бресткия мир, на схватките с опозицията се стреми да заеме такава позиция, от която ще може бързо, удобно и безопасно да се присъедини към най-силната страна. В архива например е запазен интересен документ „За центризма в нашата партия“, където Сталин е наречен негов привърженик, а самият центризъм — „политика на идейно безсилие“[11]. Сталин остава верен на своето кредо в областта на методологията. Той взима половинчато решение, разрешавайки на войските от Югозападното направление да предприемат частична настъпателна операция — да разгромят харковската групировка на противника с цел да бъде освободен след това Донбас. Сега вече никой не възразява. Изобщо в Ставката рядко възразяват на върховния главнокомандващ.

Сталин е предполагал, че ударите по събиращи се в една точка направления — от района южно от Волчанск и от барвенковския плацдарм — ще са достатъчни да поставят противника в безизходно положение. Но не е знаел, че и германското командване се кани да нанесе удар по нашите войски в района на Барвенковската издатина. Фактически Ставката одобрява настъпление от оперативния чувал, какъвто за войските от Югозападното направление е Барвенковската издатина. А това е свързано с много голям риск. Но войната не е само риск, тя е и постоянна гибелна опасност.

Настъплението към Харков започва на 12 май. И започва успешно. За първите три дни войските проникват на 50 километра в дълбочина. И за всички е пълна изненада мощният удар на хитлеристките армии от юг във фланг на нашата настъпваща групировка. Следват редица противоречиви разпореждания. Още на 18 май по някои данни (в архива следи от тези разговори няма) Тимошенко се обръща към Сталин с молба да бъде прекратено настъплението към Харков. Върховният главнокомандващ отговаря: „Ще дадем от резерва две стрелкови дивизии и две танкови бригади. Южният фронт да се държи! Немците скоро ще изплезят език…“

Хрушчов, който тогава е член на военния съвет на Югозападния фронт, посвещава на събитията край Харков цял абзац от доклада си пред XX конгрес на партията. Както твърди, той позвънява от фронта на Сталин, който бил във вилата си. Но се обажда Маленков. Хрушчов настоява да говори лично със Сталин. Върховният главнокомандващ обаче, намиращ се „на няколко крачки от телефона“, не взима слушалката, а чрез Маленков нарежда на Хрушчов. След като чрез Маленков, обяснява пред делегатите на XX конгрес Хрушчов, предадох молбата на фронта за прекратяване на настъплението, Сталин каза: „Оставете всичко така, както е.“ С други думи, Хрушчов недвусмислено заявява, че именно Сталин е виновен за харковската катастрофа. Друга версия предлага Жуков, който смята, че отговорност за неуспеха носят и ръководителите от военните съвети на Южния и Югозападния фронт. В книгата си „Спомени и размисли“ той пише, че в Генералния щаб опасността е била усетена по-рано, отколкото на фронта. На 18 май Генералният щаб още веднъж е изразил мнение „да се прекратя нашата настъпателна операция при Харков… Вечерта на 18 май се състоя по същия този въпрос разговор с члена на военния съвет на фронта Хрушчов, който изложи същите съображения като командването на Югозападния фронт: опасността от страна на краматорската група на противника била силно преувеличена и нямало основания да се прекрати операцията. Въз основа на докладите на военния съвет на Югозападния фронт за необходимостта от продължаване на настъплението върховният главнокомандващ отклони съображенията на Генералния щаб. Съществуващата версия за тревожни сигнали, изпратени уж в Ставката от военните съвети на Южния и Югозападния фронт, не съответства на действителността. Аз свидетелствам за това, понеже присъствах лично при разговорите на върховния главнокомандващ.“[12]

Мисля, че в този случай по-близо до истината е маршалът. Вмъквайки в доклада си своите лични спомени, Хрушчов най-вероятно споделя след много години закъснялата си реакция спрямо неуспеха — тогава, когато вече е било ясно на всички, че са пред прага на катастрофа. Маршал Жуков няколко пъти подчертава, че решението на върховния главнокомандващ се основава на докладите на Тимошенко и Хрушчов. Ако Хрушчов просто е забравил как е било, това е отделен въпрос. Но ако се е опитал да си създаде със задна дата политическо алиби — тогава това е друго нещо. Колкото до Сталин, той не успява да оцени както трябва трезвия анализ на ситуацията, направен от Генералния щаб.

Танковата армия на Клайст увеличава силата на удара си, разширява пробива и за свой ужас Сталин вижда ясно, че след ден-два нашите войски може да се окажат в барвенковската „мишеловка“. Най-сетне върховният главнокомандващ отдава заповед на Барвенковската издатина да се премине към упорита отбрана. Но вече е твърде късно. Двете армии, 6-а и 57-а, както и армейската група на генерал Бобкин, настъпваща към Красноград, попадат в обкръжение и фактически са разбити. Това е още една от най-страшните катастрофи през Великата отечествена война.

Разбира ли Сталин причините за несполуките? Дава ли си сметка за своите собствени недоглеждания? Чувства ли, че е уязвим по отношение на стратегическите и оперативните си решения? Трудно е да се каже. Но едно е безспорно: той, както и Ставката като цяло усвояват постепенно кървавите уроци на войната. От избистрения хоризонт на днешните години обаче военните историци правилно посочват, че причините за харковската злополука лежат на повърхността: не са били създадени нужните резерви за солидно прикриване на фланговете на настъпващата групировка; не е бил осигурен решителен превес на силите в направлението на главния удар; не са проведени две-три заблуждаващи операции, като с това на германското командване е била предоставена възможност да маневрира спокойно със силите си; не е използвана авиацията на Брянския и Южния фронт за поддържане на настъплението и за нанасяне на удари по най-опасните групировки на противника. Към това ще добавя, че контраударът на Клайст се оказва направо неочакван, което говори за слаба работа на разузнаването. И накрая, управлението на войските и свръзките отново се оказва на извънредно ниско равнище. Всичко това ни е ясно днес, в тишината на кабинетите, насаме с архивните материали на Ставката. А в ония дни, в кървавата кланица на войната, нещата са били по-сложни, по-трудни, по-неопределени. Но в такива моменти именно се изявяват истинското величие и талантът на пълководеца. Сталин не ги е проявил. Въпреки това съветският народ, обикновеният съветски войник продължава да се бие, да се бие и да се бие, без да знае, че много от колосалните жертви, понесени край Минск и Киев, в Крим и при Харков, както и на редица други места, са свързани в огромна степен с некомпетентността на върховния главнокомандващ и с неподготвеността на мнозина „недоузрели“ командири, заместили унищожените от „вожда“ преди войната. Този кървав данък, платен на цезарството в предвоенните години, се изкупува с безбройните жертви в хода на войната, особено през 1941 и 1942 г.

Изпил горчилката от съкрушителните поражения в Крим и край Харков, Сталин взима решение да активизира партизанското движение. В края на май 1942 г. подписва постановление на Държавния комитет по отбраната №1837 за партизанското движение. В постановлението се посочва: „С цел да се обедини ръководството на партизанското движение в тила на противника и за по-нататъшното разрастване на това движение да се създаде при Ставката на Върховното главно командване Централен щаб на партизанското движение.“ При военните съвети на Югозападното направление и на Брянския, Западния, Калининския, Ленинградския и Карелския фронт се създават фронтови щабове на партизанското движение. Пред партизанското движение се поставят важни военнополитически задачи. В Централния щаб влизат Пономаренко (от ЦК на ВКП(б), Сергиенко (от НКВД) и Корнеев (от Разузнавателното управление при Народния комисариат на отбраната).[13] Това е правилна крачка на Ставката, макар че може би е трябвало да бъде направена по-рано.

Разбира се, Сталин мъчително размишлява над причините за неуспехите. И благодарение на това много неща ще му станат по-ясни. Но сега, стабилизирайки криво-ляво фронта на юг, решава да изпрати незабавно писмо до военния съвет на Югозападния фронт.

В два часа през нощта на 26 юни 1942 г., след като Василевски завършва поредния си доклад и се кани да си ходи, Сталин промърморва:

— Почакайте. Искам да се върна на харковския неуспех. Днес, когато запитах щаба на Югозападния фронт спрян ли е противникът при Купянск и как върви изграждането на отбранителната линия на река Оскол, нищо свястно не можаха да ми доложат. Кога ще се научат тия хора да воюват? Та нали харковското поражение трябваше да стане обеца на ухото за този щаб. Кога ще започнат точно да изпълняват директивите на Ставката? Трябва да им се припомни това. Тези, на които са дадени съответните права и задължения, да накажат онези, които заслужават наказание, а пък аз искам да изпратя до ръководството на фронта лично писмо. Какво ще кажете?

— Мисля, че това ще бъде полезно — отговаря Василевски.

Архивите са запазили за нас и този документ:

„До Военния съвет на Югозападния фронт

Ние тук в Москва — членовете на Комитета по отбраната (за отбелязване е, че Сталин не се е съветвал с никого от ДКО, и решението, както и много други, взима еднолично — б.а.) и хората от Генералния щаб — решихме да отстраним от поста му началник-щаб на Югозападния фронт др. Баграмян. Др. Баграмян не задоволява Ставката не само като началник-щаб, призван да укрепва свръзката и ръководството на армиите, но не задоволява Ставката и като обикновен информатор, длъжен честно и правдиво да съобщава в Ставката за положението на фронта. Нещо повече, др. Баграмян се оказа неспособен да извлече урок от разразилата се на Югозападния фронт катастрофа. За някакви си три седмици поради лекомислие Югозападният фронт не само проигра наполовина спечелената Харковска операция, но успя на това отгоре да подари на противника 18–20 дивизии…“

Сталин спира да се разхожда, замлъква, поглежда към Василевски, тръгва отново и го пита:

— Тогава, през 1914 г., заедно със Самсонов претърпя поражение един генерал от руската армия с немско име, забравих…

— Рененкампф — отвръща Василевски (той току-що е назначен за началник на Генералния щаб и още не е свикнал с възможните „лъкатушения“ в мисълта на върховния главнокомандващ).

— Ами да, разбира се… Пишете по-нататък:

„Това е катастрофа, която по пагубните си резултати е равносилна на катастрофата с Рененкампф и Самсонов в Източна Прусия. След всичко станало др. Баграмян би могъл при желание от негова страна да извлече урок и да се научи на нещо. За съжаление, това все още не личи. Сега, както и преди катастрофата, връзката на щаба с армиите остава незадоволителна, информацията е недоброкачествена…

Изпращаме временно при вас на поста началник-щаб заместник-началника на Генералния щаб др. Бодин, който познава положението във вашия фронт и може да ви окаже голяма услуга. Др. Баграмян се назначава за началник-щаб на 28-а армия. Ако др. Баграмян се изяви като началник-щаб на армия откъм добрата си страна, ще поставя въпроса да му се даде по-късно възможност да се придвижи напред.

Естествено, въпросът тук не е само за др. Баграмян. Става дума също за грешките, допуснати от всички членове на военния съвет и най-вече от др. Тимошенко и др. Хрушчов. Ако съобщим на страната за тази катастрофа с цялата й пълнота — със загубата на 18–20 дивизии, — катастрофа, която фронтът преживя и продължава все още да преживява, страхувам се, че народът би постъпил с вас твърде сурово…

Желая ви успех.

26 юни 1942 г. 2:00

Й. Сталин“[14]

Сталин отпраща Василевски, отпуска се уморен в креслото и се замисля. А така добре започна годината. Контранастъплението при Москва от 5 декември 1941 г. до 7 януари 1942 г. беше първата голяма настъпателна операция, осъществена с тясното взаимодействие на три фронта. Страната ликуваше: успяхме да отхвърлим врага от стените на столицата на 100–150 километра на запад! Създаде се впечатление, че е настъпил обрат. Сполучливо стоварване на голям десант в Крим. Успех край Тихвин, обкръжаване на крупна противотанкова групировка при Демянск… Най-после… Ако Сталин беше чел какво пише Гай Светоний за божествения Юлий, сигурно би си спомнил думите на Цезар: „Никоя победа не може да прибави… толкова, колкото може да отнеме едно поражение.“ А то не е само едно. И още ще има…

Тези поражения разтърсват Сталин. Но все пак ги посреща по-спокойно в сравнение със заплахата, надвиснала над столицата през октомври 1941 г. Тогава върховният главнокомандващ още не е могъл да се освободи поне малко от обзелата го вътрешна неувереност, измъчват го тревожни предчувствия. Когато на 2 октомври 1941 г. му донасят радиозапис от речта на Хитлер, той сигурно си е помислил: ако сега не издържим, това ще бъде краят преди всичко за мене. След още един голям неуспех не само всички ще се отдръпнат от него, ами и ще го свалят, ще го махнат, ще го ликвидират… А в обръщението на Хитлер към германските войски се казва: „Създадени са най-сетне условията за последния мощен удар, който трябва да доведе до унищожаването на врага, преди още да е настъпила зимата…“

Той и досега помни, че в ония дни няколко нощи подред не излезе от кабинета си, унасяше се в кошмарни сънища, полегвайки си за два-три часа на разсъмване в малката стаичка за почивка, а през другото време в присъствието на генералите от Генералния щаб и членовете на Политбюро все нещо трескаво решаваше, все за нещо се разпореждаше, все викаше някого. Помни умната, както му се струваше тогава, директива, подготвена в Ставката: да се премине по целия фронт към упорита, твърда отбрана, да се влезе дълбоко в земята, да се изкопаят навсякъде окопи пълен профил в няколко линии и с ходове за съобщение, телени мрежи и противотанкови прегради.[15] Сега това го разсмива, но тогава той беше, кажи-речи, главният „снабдител“: лично разпределяше едва ли не всеки танк, оръдие, автомобил, пристигащи в Москва. Например на 1 октомври 1941 г. разпределяше дори бодливата тел и другите инженерни отбранителни средства.[16]

Въпреки героичните усилия на войските от Западния, Резервния, Брянския и Калининския фронт в средата на октомври 3-а и 4-а танкова група на германските войски се съединяват в района на Вязма и нашите 19-а, 20-а, 24-а и 32-ра армия попадат в обръча на обкръжението. Някаква зла орис виси над съветските войски през 1941 и първата половина на 1942 г.: немските танкови и механизирани съединения не веднъж и дваж ги хващат в „примка“, в „клещи“. Обкръжението, като за проклетия, преследва частите и съединенията на Червената армия. Страхът от обкръжение създава предпоставки за паника, понижава рязко духа на личния състав. На 12 септември 1941 г. Сталин изпраща до всички фронтове, армии и дивизии телеграма, надписана като „Особено важна“, в която се казва:

„Опитът от борбата с немския фашизъм показва, че в нашите стрелкови дивизии има голям брой поддаващи се на паника и направо враждебни елементи, които още при първия натиск от страна на противника захвърлят оръжието, започват да крещят «Обкръжени сме!» и увличат след себе си другите бойци. В резултат на такива действия дивизията започва да бяга… Ако командирите и комисарите на такива дивизии бяха се задържали на висотата на своята задача, склонните към паника и враждебните елементи не биха могли да вземат връх в дивизията.“[17]

Сталин се е опасявал, че страхът от обкръжение ще парализира армията и край Вязма. Но хората се бият отчаяно, проявявайки необикновена твърдост. За съжаление обаче това се оказва недостатъчно. И той веднага дава заповед: обкръжените съединения да се оттеглят с бой на можайската отбранителна линия. Отделни части успяват да изпълнят заповедта. Но загубите са много големи. Самопожертвователността на съветските войници, попаднали в обкръжение в района на Вязма, задържа повече от седмица около тридесет дивизии на противника. През това време трескаво се укрепява можайската линия. Сталин си спомня, че когато му казаха, че немските войски са достигнали до Осташково, Тула и Нарофоминск и заплашват непосредствено Москва, той, без да се посъветва с Генералния щаб, издиктува една кратка заповед и я подписа като народен комисар на отбраната:

„Всички противовъздушни батареи от корпуса на Московската ПВО, разположени на запад, югозапад и на юг от Москва, освен за основната си задача да отблъскват въздушния противник да бъдат готови за отблъскване и унищожаване на промъкналите се танкови части и жива сила на противника.“[18]

Над Москва надвисва реална заплаха. На 20 октомври с решение на Държавния комитет по отбраната в Москва е въведено обсадно положение. За Сталин, както и за целия съветски народ, октомври и ноември се оказват изключително трудни. Противникът ожесточено нанася удар след удар и не дава на съветските войски да се опомнят, да си поемат дъх, да се огледат. Сталин заприличва на боксьор, притиснат към въжетата в ъгъла, едвам се държи на краката си под градушката от удари на ощастливения от съдбата съперник. От време на време върховният главнокомандващ си помисля, че само едното чудо може да го спаси. Но го спасява не чудото, а народът, който, макар и поставен в свръхтежко положение, намира сили в себе си да издържи. В това е главната „тайна“ за победата при Москва.

Сталин си спомня, че в онези октомврийски дни свръхтежко е било и положението край Ленинград. Огромна издръжливост, истинско величие на духа проявяват ленинградчани. В речта си на 9 ноември 1941 г. Хитлер, обяснявайки защо германската армия тъпче на едно място пред стените на Ленинград, цинично заявява: „Към Ленинград ние настъпвахме точно толкова време, колкото беше нужно да обградим града. Сега сме там в отбрана, а противникът е принуден да прави опити за измъкване, но той ще умре от глад в Ленинград. Ако имаше сила, която да ни накара да свалим обсадата, щях да заповядам градът да бъде превзет с щурм. Но градът е здраво обкръжен, и той, и неговите обитатели — всички ще попаднат в ръцете ни.“[19]

Сталин не е бил уверен, че Ленинград ще издържи. По негово нареждане Василевски диктува на 23 октомври 1941 г. през нощта телеграма, написана собственоръчно от Сталин:

„До Федюнински, Жданов, Кузнецов

Ако се съди по вашите мудни действия, може да се стигне до извода, че вие все още не сте осъзнали критичното положение, в което се намират войските на Ленинградския фронт. Не пробиете ли фронта в близките няколко дни и не възстановите ли здрава връзка с 54-а армия, която ви свързва с тила на страната, всичките ви войски ще бъдат взети в плен. Възстановяването на тази връзка е необходимо не само за снабдяването на войските от Ленинградския фронт, но и особено, за да се осигури път на войските от Ленинградския фронт да се оттеглят на изток (така е в текста — б.а.) — за да се избегне попадането им в плен, в случай че необходимостта ви принуди да предадете Ленинград. Имайте предвид, че Москва е в критично положение и не е в състояние да ви помогне с нови сили. Или за тия два-три дни ще пробиете фронта и ще дадете възможност на вашите войски да се оттеглят на изток, в случай че им е невъзможно да задържат Ленинград, или ще попаднете в плен.

Ние искаме от вас решителни и бързи действия. Съсредоточете осем или десет дивизии и си пробийте път на изток. Това е необходимо както в случай че Ленинград бъде удържан, така и в случай, че бъде отстъпен. За нас армията е по-важна. Искаме от вас решителни действия.

23.10. 3 ч. 35 мин.

Сталин“

Сталин е допускал възможността Ленинград да бъде овладян от противника. Това се вижда ясно от приведената по-горе телеграма, както и от разпорежданията във връзка с подготовката за унищожаване на Балтийския флот. В същите архивни дела е зафиксирано, че един час по-късно Василевски е говорил по прекия телефон с командващия 54-а армия генерал-лейтенант Хозин, който след четири дни ще бъде назначен за командващ Ленинградския фронт:

„На вашите въпроси отговарям с указанията на другаря Сталин. 54-а армия трябва да положи всички усилия за подпомагане на войските от Ленинградския фронт да си пробият път на изток… Моля да имате предвид, че в дадения случай става дума не толкова за спасяването на Ленинград, колкото за спасяването и извеждането на армиите от Ленинградския фронт. Край.“[20]

Критична ситуация се създава и на подстъпите към Москва. Командването на групата армии „Център“ получава предписание от Хитлер: „4-а танкова група и 4-а армия незабавно да нанесат удар с направление към Москва, имащ за цел да се разбият намиращите се при Москва сили на противника, и да се овладеят трайно местностите около Москва, а също така да се обкръжи градът. За тази цел 2-ра танкова армия трябва да достигне района югоизточно от Москва с оглед, прикривайки се от изток, да обхване Москва от югоизток, а по-късно и от изток.“ През октомври немските войски се придвижват на редица места на 200–250 километра в дълбочина. Сталин си спомня, че на 17 или 18 октомври сутринта беше събрал при себе си в кабинета членове на Държавния комитет по отбраната, членове на Политбюро и военни ръководители. Дойдоха Молотов, Маленков, Микоян, Берия, Вознесенски, Шчербаков, Каганович, Василевски и Артемиев.

След като се ръкува, той предложи на всички да седнат и тутакси започна да дава разпореждания: още днес да се евакуират по-изтъкнатите обществени и държавни дейци, да се минират най-големите предприятия и да се приготвят за разрушаване, в случай че немците навлязат в Москва. На всички пътища към Москва да бъдат създадени противотанкови и противопехотни препятствия. Още там беше решено, както и се предписваше от мобилизационните планове, правителството да се евакуира в Куйбишев, а Генералният щаб — в Арзамас. Помълча и добави, че все пак се надява на по-добър изход: скоро от Сибир и Далечния изток ще пристигнат дивизии. Товаренето им в ешелоните е вече започнало.[21]

„Няма да отстъпим Москва!“, „Повече нито крачка назад!“ — тези лозунги се превръщат в патриотичен императив за всеки съветски гражданин. След кратковременната паника в средата на октомври по улиците на Москва се появява спокойна решителност. Столицата е готова да се бие докрай.

Около близката до Москва вила на Сталин се разполагат на позиция няколко противовъздушни батареи, засилва се охраната. Веднъж, на разсъмване почти до вилата си в Кунцево, Сталин още с излизането си от автомобила става свидетел на въздушно нападение. Оглушителният трясък на противовъздушните оръдия, лъчите на прожекторите над главата му и зловещият тътен на пълчищата от самолети в московското небе нагледно демонстрират положението на столицата в момента. Стъписан, той не мръдва ни на крачка от автомобила. Можел ли е да помисли само преди четири месеца, че вилата му ще се окаже на не повече от един дневен преход на немската танкова колона? Нещо пада на алеята до него. Власик се навежда — парче от противовъздушен снаряд. Началникът на охраната се опитва да склони Сталин да влезе в сградата (скривалището ще бъде построено по-късно). Но върховният главнокомандващ може би за пръв път в тази война усеща непосредствено смъртоносния й полъх и остава още няколко минути навън, вдишвайки студения и влажен въздух на ранната октомврийска утрин. Тъкмо тогава у него възниква желание да посети фронта.

В края на октомври колона от няколко автомобила излиза през нощта извън Москва по Волоколамското шосе и след няколко километра свръща по един черен път. Сталин иска да види залп от реактивната артилерия, която в момента заема огневи позиции, но придружителите и охраната не позволяват да се отиде по-нататък. Остават там за известно време. Върховният главнокомандващ изслушва някакъв командир от Западния фронт, вглежда се дълго в пурпурните отблясъци на запад зад линията на хоризонта и се прибира в колата. По обратния път: тежкият брониран автомобил затъва в калта. Шофьорът Кривченков е отчаян. Но кавалкадата не се застоява. Берия убеждава Сталин да се прехвърли в друг автомобил и на разсъмване „отиването на фронта“ завършва.

Един ден в средата на октомври, когато Сталин се готви да тръгва за вилата си, Берия му казва нерешително: „Не може, другарю Сталин!“ И на погледа на „вожда“, пълен с недоумение и раздразнение, пояснява на грузински: „Вилата е минирана и подготвена за взривяване.“ Сталин е възмутен, но бърже се примирява. Берия му съобщава също, че на една от гарите край Москва за него е подготвен специален влак, а освен това са готови и четири самолета на Ставката, включително личният самолет на Сталин „Дъглас“. Той мълчи. Колебае се. Но нейде в дъното на душата си усеща, че докато армията и народът знаят, че Сталин е в Москва, това допълнително ще ги насърчи… И след дълъг размисъл решава да остане в Москва до последния момент. Знае, че евакуацията на столицата е в пълен ход, че се минират предприятията от отбранителната промишленост; Берия му предлага в случай на оттегляне да бъде разрушено и метрото… Трябва да се поговори с Шчербаков… Сталин затваря очи и се отпуска в креслото… Изведнъж Берия се отдалечава нанякъде, заглъхва гласът му. С мириса на пелин започват да нахлуват като видения пурпурните отблясъци. А той държи още парещото парче от противовъздушен снаряд, което му беше подал Власик…

И второто генерално настъпление на немците към Москва се проваля! Скоро Сталин одобрява предложението на командващия Западния фронт Жуков да се премине към развърнато контранастъпление. По същината си планът предвижда с мощни удари на Западния фронт във взаимодействие с войските от лявото крило на Калининския фронт, а също и с войски от Югозападния фронт да бъдат унищожени основните групировки на противника, надвиснали над Москва откъм север и юг, да се обкръжат и разгромят силите на противника, намиращи се пред Западния фронт.[22] В крайна сметка нещата се решават от резервите. Както предсказва командващият групата „Център“ Ф. фон Бок, „изходът от сражението ще бъде решен от последния батальон“. Този път съветското командване използва резервите си далеч по-пресметливо. Когато атаките на вермахта заглъхват буквално на подстъпите към Москва и хитлеристите започват да залитат от умора, съветското командване дава заповед за контранастъпление. Този път успешно. Немците претърпяват първото си голямо поражение във Втората световна война. А това се оказва особено важно, като се има предвид, че германското командване вече е разработило ритуал за „пленяването“ на столицата, с който трябвало да бъде отбелязана скорошната капитулация на руснаците. Най-поразителното е, че съветските войски успяват да спечелят сражението при известен превес на противника в танкове, артилерия и техника.

Когато завоевателите поемат обратно на запад, създава се впечатление, че е настъпил прелом. Главното, което е постигнато с тази победа, е вярата на хората във възможността да бъде разгромен агресорът, разсеяна е атмосферата на фатална обреченост, развенчан е митът за „непобедимостта“ на германската армия. Морално-политическото значение на победата в първата голяма стратегическа настъпателна операция е неизмеримо. Изглежда, тъкмо от декември 1941 г. у Сталин започва да се възвръща вътрешната увереност в крайния благоприятен изход от войната. Съмненията си той винаги е пропъждал дълбоко в себе си. Сега обаче те изчезват. Дори в горчивите минути след пораженията край Харков, в Крим и в района на Вязма той продължава да вярва в крайния успех. И тези негови надежди не са безпочвени.

Битката при Москва не само има голямо стратегическо значение (разгромени са над тридесет вражески дивизии и са освободени хиляди населени места), но за съветския народ, за неговата армия и за ръководството тя е първият голям успех във войната, получил силен международен отзвук. Сталин си спомня, че когато в края на ноември немците достигнаха канала Волга-Москва, форсираха река Нара и се приближиха от юг към Кашир, нещо у него се преобърна. Ставката готвеше контранастъпление, а той отново предложи „разместване“ на командващите фронтове. Още по-преди, през октомври, на мястото на генерал-полковник Конев (на когото повери командването на Калининския фронт) изпрати за командващ войските на Западния фронт армейски генерал Жуков, командващия Брянския фронт генерал-полковник Ерьоменко замени с генерал-майор Захаров, а по-късно и с генерал-полковник Черевиченко. В Югозападния фронт, който беше участвал в Московската битка с дясното си крило, на мястото на маршал Тимошенко прехвърли генерал-лейтенант Костенко. Задържа се само маршал Будьони, командващ Резервния фронт. Сталин смята, че тези премествания са му помогнали да напипа най-сполучливото съчетание на фронтови ръководства. Но аз мисля, че тези мерки на върховния главнокомандващ не са имали никакъв друг ефект освен недоумението на фон Бок, командващ фашистката група армии „Център“, не успял да разтълкува разузнавателните донесения за рокадите на съветския генералитет, и нервността на самите командващи, които е трябвало непрекъснато да се вписват „от движение“ в новата обстановка.

Извратливият и социално циничен ум на Сталин, изглежда, е доловил още една истина: надеждите му за краен успех се основават не само на първата голяма победа край Москва, а преди всичко на способността на съветския народ да се оправя след такива катастрофи, на каквито не би издържал никой друг народ. Катастрофите не могат да убият надеждата. Катастрофите, сполетели фронтовете, армиите, корпусите и дивизиите, не се превръщат в непоправима национална трагедия главно защото Хитлер не е могъл да сломи духа на народа. Докато този дух е жив, докато не е угаснала волята за борба, и най-големите материални загуби и човешки жертви още не означават непоправим край. Преживените катастрофи подсилват надеждите на Сталин. Парадоксално е, но е така. Грешките, които Сталин допуска в навечерието на войната, дилетантското му ръководене на въоръжената борба в първия й етап, повлякло след себе си невъобразими материални, човешки, технически и териториални загуби, не би простил нито един народ. Но съветският народ прощава на Сталин, защото от дълго време вече е в действие система, в която му е отредена роля не на творец, а на изпълнител на волята на „вожда“. За Сталин винаги е бил важен само резултатът, а не цената му. По волята на историята гигантската страна имаше за ръководител „пълководец и вожд“, който можеше да си позволи да губи на фронта по сто, двеста, триста, четиристотин хиляди души и пак да не губи надежда за крайна победа…

Своеобразна е реакцията на Сталин по повод на съобщенията за трагедията на ленинградчани — гладната смърт на стотици хиляди хора. Армейски генерал Федюнински си спомни за разговора на Сталин с група ленинградски ръководители вече след деблокирането на града. Разказват му, че през зимата на 1941–1942 г. градът се превръща в град-призрак. Просто нямало кой да събира от улицата труповете. Покрай къщите бавно се тътрели сенки. Хората падали и не ставали. Най-страшното било, че до последния момент умиращият от глад човек запазва ясно съзнанието си. Изчезва дори страхът. Премръзналият град е мълчалив свидетел на една от най-страшните трагедии в човешката история.

А Сталин отговаря: „Смъртта косеше тогава не само ленинградчани. Загиваха хора по фронтовете и в окупираните територии. Съгласен съм, страшна е смъртта в условията на безизходица. А гладът е безизходица. Тогава на Ленинград ние не можахме да предложим повече храна. Москва дори висеше на косъм. Смъртта и войната са понятия, неотделими едно от друго. Този космат проклетник гладът измъчи не само Ленинград…“

Когато докладват на Сталин за големите загуби в резултат от едно или друго обкръжение, неуспешен контраудар или операция, той не дава воля на чувствата си. Най-многото да направи една-две злобни забележки по адрес на военачалниците, като например: „Кога най-сетне ще се научат да воюват?“, „Пак старата история…“ Но никога дума не обелва, че е огорчен от безвъзвратните загуби, че го боли за хилядите загинали синове на отечеството. Емоциите му или са били „приспани“ дълго преди войната, или е умеел да ги скрива много дълбоко, или просто не ги е имало.

В някои случаи се проявява като добър психолог. Схващал е, че не бива да напуска Москва, разбирал е, че в съобщенията на Информбюро не трябва да има нотки на паника, съвсем целенасочено е искал вестниците да пишат повече за подвизи, за героични, мъжествени постъпки на съветските воини. Пред прага на ноемврийските празници, няколко дни преди 7 ноември 1941 г., Сталин пита Молотов и Берия:

— Как ще премине военният парад? Може би час-два по-рано от обикновеното?

На тях им се е сторило, че не са чули добре. Какъв ти парад? Немците са буквално пред Москва. Ударната групировка на фашистите в състав от 51 дивизии е обградила, кажи-речи, столицата… А Сталин продължава, все едно че не е забелязал недоумението им:

— Войските на противовъздушната отбрана на Москва трябва още повече да се подсилят. Основните военачалници да останат по фронтовете. Парадът ще командва генерал Артемиев, а ще го приема Будьони. Ако по време на парада ни бомбардират, ако се промъкнат германски самолети — убитите и ранените бързо да бъдат прибрани, но парадът да завърши. Кинохрониката да снима документални прегледи, които веднага да се размножат и да се разпратят по цялата страна… Вестниците трябва да отразят парада по-нашироко. Ще изнеса доклад на тържественото събрание и ще произнеса реч на парада… Какво ще кажете?

— Но рискът… рискът! Разбира се, политическият резонанс у нас и в другите страни ще бъде огромен — сапикасва се Молотов.

— Значи, решено — пести думите си Сталин. — Дайте необходимите разпореждания — обръща се той към Берия, — но до последния момент освен Артемиев, Будьони и още няколко особено доверени лица никой не бива да знае за подготвяния парад.

Трябва да признаем, че решението да се проведе парад е било смело и проницателно. То говори за нарастващата увереност у Сталин, за умението му да влияе на общественото мнение в страната, да борави с духовното състояние на хората. Особено когато войната е посяла съмнения в победния й изход, когато в окупираните райони се появяват многобройни помагачи на хитлеристите. Сталин е разбирал, че неуспехите подкопават вярата. Трябвало е да бъде укрепвана с всички средства.

Фактите на масово предаване в плен той оценява като прояви на предателство, измяна, враждебни намерения. Без никакво изключение. При това не признава никога публично безспорния факт, че във вражески плен попадат твърде много съветски военнослужещи. В доклада си на 6 ноември 1941 г. пред участващите в тържественото заседание на Московския съвет на депутатите на трудещите се, състояло се в станция „Маяковска“ на метрото, Сталин заявява, че „за 4 месеца война ние загубихме 350 хиляди убити и 378 хиляди безследно изчезнали“[23]. Председателят на Държавния комитет по отбраната е знаел, че „безследно изчезналите“ са няколко пъти повече. В оскъдните данни на обобщените сведения за загубите, където в графата „безследно изчезнали“ (графа „пленени“ не е имало) били вписани числа с много цифри, той е виждал не резултата от катастрофалното начало на войната, а политически празноти в подготовката на хората, несвършена докрай работа на наказателните органи, вражеско влияние или остатъци от класовата борба в миналото. В оценката на тези явления Сталин не е бил нито тънък психолог, нито трезв политик, нито „мъдър баща на нацията“. Тук той е същият Сталин, какъвто се изправя в целия си ръст в периодите 1929–1933 г. и 1937–1939 г. Нравът на човека, вътрешната му „ос“ бавно се променят. У Сталин ориентирането към „вражески интриги“ и „вражеско обкръжение“ остава за цял живот. Иначе просто той не би бил Сталин.

[1] ЦАМО, ф.48-А, оп.1554, д.91, а. 266. ↑

[2] ЦАМО, ф.8, оп.72558, д.35, л.8. ↑

[3] ЦАМО, ф.8, оп.72558, д.35, л.33. ↑

[4] ЦАМО, ф.15, оп.72558, д.35, л.16. ↑

[5] ЦАМО, ф.132-А, оп 2642, д.41, л.136-137. ↑

[6] Укрепителен кръг. ↑

[7] Пак там, ф.3, оп.11556, д.7, л.362. ↑

[8] ЦАМО, ф.3, оп.11556, д.8, л.121-129. ↑

[9] Ето какво съобщава за това Совинформбюро на 31 май 1942 г.: „Преди известно време на съветското главно командване станаха известни плановете на германското командване за предстоящо голямо настъпление на немскофашистките войски в един от участъците на Ростовския фронт… За да предотврати и провали удара на немскофашистките войски, съветското командване започна настъпление на Харковското направление, като в дадената операция овладяването на Харков не влизаше в плановете на командването… Основната задача, поставена от съветското командване — да се предотврати и провали ударът на немскофашистките войски — е изпълнена. В хода на боевете немскофашистките войски загубиха убити и ранени не по-малко от 90 хиляди войници и офицери, 540 танка, не по-малко от 1500 оръдия, към 200 самолета. В тези боеве нашите войски загубиха към 5000 убити, безследно изчезнали 70 хиляди души, 300 танка, 832 оръдия и 124 самолета…“ ↑

[10] ЦАМО, ф.3, оп.11556, д.8, л.332. ↑

[11] ЦПА ИМЛ, ф.326, оп.1, д.113, л.63-75. ↑

[12] Жуков, Г. К. Воспоминания и размышления. Т. 2. М., 1983, с.257. ↑

[13] ЦАМО, ф.3, оп.11556, д.8, л.80-82. ↑

[14] ЦАМО, ф.3, оп.11556, д.8, л. 212–214. ↑

[15] ЦАМО, ф.132-А, оп.2642. д.30, л.47-49. ↑

[16] Пак там, ф.69, оп.14065, д.6, л.117. ↑

[17] Пак там, ф.3, оп.11556, д.2, л.175. ↑

[18] ЦАМО, ф.132-А, оп.2642, д.45, л.26. ↑

[19] Пак там, ф.32, оп.11306, д.24, л.7. ↑

[20] ЦАМО, ф.96-А, оп.2011, д.5, л.141-143. ↑

[21] ЦАМО, ф.48-А, оп.1910, д.11, л.16-19. ↑

[22] ЦАМО, ф.208, оп.10163, д.27, л.8. ↑

[23] Сталин, И. В. О Великой Отечественной войне Советского Союза. М., 1950, с.35. ↑

ПЛЕН И ВЛАСОВЩИНА

Фашисткото нахлуване донася много нещастия. Едно от тях е пленът. Поставен пред избора между живота и смъртта, човек често избира в боя живота, макар това да означава за него изгубване на свободата, на много ценности, на достойния му социален статус. В миналата война пленяването се равняваше почти на непредпочетена смърт, защото несравнимо по-голямата част от военнопленниците загиваха в германските концентрационни лагери. През май 1918 г. съветското правителство в обръщението си към Международния комитет на Червения кръст и всички правителства подчертава, че конвенцията за жертвите във войната, както и „всички други международни конвенции и споразумения, отнасящи се до Червения кръст, признати от Русия до октомври 1917 г., се признават и ще бъдат спазвани от руското съветско правителство“. Обаче Съветският съюз не ратифицира Женевската конвенция от 1929 г. по въпроса за военнопленниците.[1] В сравнение с 1918 г. времената и хората в Страната на съветите много са се изменили. А колкото до Хитлер, за него международното право е било още една „химера“.

В началото на войната за година и половина в плен у германците попадат милиони съветски воини. В Съветския съюз и досега не са публикувани точните данни за убитите и пленените. Остава ни само да се надяваме, че в днешно време, когато достъпът до архивите постепенно се улеснява, тези данни ще се уточнят и ще бъде обнародван общият брой както на загиналите, така и на пленените. В една от следващите глави ще дам и моята преценка за загубите на Съветския съюз във Великата отечествена война.

За съветските граждани това е не само въпрос на „съотношение на силите“, но политически и нравствен проблем. Той не е решен докрай и до днес. Освен предатели имало е и много попаднали в плен по силата на трагични събития. Те всички са жертви на войната.

Величието на Сталин, който дълго се беше задържал на пиедестала си и след като култът към него бе разобличен, е свързано и с това, че народът, обществото и досега не знае точната цена на победата.

През 1941 г., както и през 1942 г., в резултат от редица неуспешни отбранителни и настъпателни операции в плен у фашистите се оказват огромен брой съветски военнослужещи. Съдбата на тия хора е безмерно горчива. Двойно по-горчива, защото според тогавашните ни официални възгледи попадането в плен е позорно явление, почти синоним на предателство. Макар съветските военни устави да не са тълкували политическата и нравствената страна на попадането в плен, приемало се е без никакви изключения, че да се оставиш да те пленят не е само позорно деяние, а чиста измяна. Но по време на войната се създават обстоятелства, че мнозина предпочитат живота пред смъртта с надеждата да избягат после от плен и да се върнат в бащиното си огнище.

Още в първите месеци на войната Сталин няколко пъти се интересува за размера на загубите. Генералният щаб и Главното управление „Кадри“ (ГУК) при Народния комисариат на отбраната му докладват, но, изглежда, тогава никой нищо определено не е знаел. Пред мен са няколко официални сборни сведения за загубите. Има графи за броя на убитите, ранените, болните, безследно изчезналите. За извадените от строя коне, загубените оръдия, минохвъргачки, танкове, самолети… Но графа за броя на попадналите в плен няма. В едно от сведенията се съобщава, че за юни и юли 1941 г. „са изчезнали безследно“ по всички фронтове 72 776 души[2]. Ако прибавим към това данните за август и септември, броят ще се удвои. Но ние знаем, че само в района на Киев са били обкръжени 452 720 души. По-голямата част от тях са пленени. В отделни, необобщени донесения броят на „безследно изчезналите“ се определя по-точно. Например на 24 септември 1941 г. главният военен прокурор при Червената армия дивизионният военен юрист Носов докладва на заместник-народния комисар на отбраната Мехлис:

„В 8-дневните боеве в района на Жуковка по шосето Брянск-Рославъл огромни загуби понесе 209-а стрелкова дивизия от 50-а армия на Брянския фронт. На 12 септември т.г. дивизията наброяваше по-малко от 500 щика, при което от 7000 души боен състав са убити около 500 души, ранени са 1500 души и са изчезнали безследно 4000 души.“[3]

Самият Сталин е признавал косвено, че „безследно изчезналите“ са повече. В телеграмата си до Тимошенко, Хрушчов и Бодин той пита:

„Ставката смята за нетърпимо и недопустимо това, че военният съвет на фронта ето вече няколко дни не дава сведения за съдбата на 28-а, 38-а и 57-а армия и на 22-ри танков корпус. На Ставката е известно от други източници, че щабовете на посочените армии са се изтеглили зад Дон, но нито тези щабове, нито военният съвет на фронта съобщават на Ставката къде са се дянали войските на тези армии и каква е съдбата им, продължават ли борбата или са взети в плен. В тези армии е имало, струва ми се, 14 дивизии — Ставката иска да знае къде са се дянали тези дивизии?

Й. Сталин“[4]

Както знаем, в началото на войната германските военачалници успяват да осъществят немалко маньоври, свързани с обкръжаването или полуобкръжаването на отделни части и съединения на Червената армия. Стремителното вклиняване на германските танкови групировки разсича нашите фронтове, армии и корпуси и създава обстановка на изолираност, откъсване, неизвестност, а главната сила на колектива — чувството на лакътна връзка, сплотеност и монолитност — отслабва. Въпреки мъжеството, проявено от мнозина бойци, командири и политически работници, проявите на паника и объркване са били често явление. За да не бъдат пленени, мнозина командири се самоубиват, често пъти, когато са изчерпани всички възможности за съпротива. Понякога главни мотиви за такава трагична крачка са страхът от позора да бъдеш пленен или уплахата, че ще ти бъде търсена отговорност за неизпълнената заповед. Ще напомня, че генерал-майор Копец, сражавал се храбро в небето над Испания и издигнат за командващ ВВС на Западния особен военен окръг, се застрелва след зашеметяващите несполуки в първите дни на войната. Така постъпват и други. Генерал-майор Берзин, след като е обграден в района на Уман и не вижда никакви други възможности за съпротива, също се застрелва. Дълго време той е воден в списъците като „безследно изчезнал“ с всички произлизащи от това последици за роднините и близките му — недоверие и подозрителност от страна на обществото.

През ноември 1941 г. Хитлер заявява: „Ако искам да обрисувам в общи черти успеха в тази война, достатъчно ще ми е да посоча броя на пленените, който за по-малко от половин година достигна 3,6 милиона души. И забранявам на всякакви там английски умници да приказват, че това не било вярно. Когато едно германско военно учреждение пресмята каквото и да е, сметките му са винаги верни.“[5] Задъхвайки се от възторг, Хитлер обявява фактически, че победата е вече в краката му. Но още не усеща, че призракът на Наполеоновото поражение се е надвесил зад гърба му. От самото начало на войната.

Сега на запад сред общоприетия научен поток има различни данни за съветските военнопленници в изминалата война. В някои издания се сочат данните от щабовете на вермахта: от юни 1941 г. до април 1945 г. германските войски са пленили по техни сведения 5 160 000 души.[6] Според предварителните ми пресмятания това донякъде е преувеличено.

Ще повторя: в близкото бъдеще ще бъдат посочени по-точни данни за убитите, ранените и пленените от едната и другата страна. Но като се знаят численият състав на частите и съединенията, попаднали в обкръжение, размерът на загубите в операциите през първия период на войната и данните от чуждестранната статистика, може да се направи предварителна преценка за броя на съветските военнослужещи, попаднали в плен у фашистите. За първата половин година от войната — около 3 милиона, което е почти 65% от всички наши участници в боевете, попаднали в плен през войната.

Как Сталин се отнася към попадането в плен? Как реагира на фактите около обкръжаването и пленяването на големи маси военнослужещи? Независимо от официалното устно предписание, забраняващо слагането на оръжие пред противника като недопустима за съветския военнослужещ постъпка, към това той прибавя на първо място подозрението в измяна, предателство и сътрудничество с врага. За Сталин всеки, който е бил в плен, не заслужава доверие. Освен преградните отряди лично узаконява създаването на специалните лагери на НКВД за „проверка“ на личния състав, излязъл от обкръжение. В първите години на войната броят им е твърде голям. В архивите има доста резолюции на Сталин, подобни на тази:

„До другаря Берия Л. П.

Против организирането на 3 лагера на НКВД за проверка на оттеглящите се части възражения нямам.

Й. Сталин

24.8.42 г. 3 часът 35 мин.

Продиктувано от др. Сталин по телефона, Боков“[7]

Върховният главнокомандващ следи твърде внимателно какво става с безследно изчезналите висши военачалници. Дава например специални указания да се изясни какво се е случило с командващите армии Качалов, Понеделин, Власов, Ефремов, Потапов, Самохин, Лукин. За Качалов и Понеделин вече говорих по-горе. Когато изчезват Власов и Ефремов, Сталин нарежда на Берия да изясни каква е съдбата им. В архива на Жданов е запазена телеграма до генерал Сазонов:

„По поръчение на Ставката на Върховното главно командване незабавно отговорете какво знаете за Власов, жив ли е, виждали ли сте го и какви мерки сте взели за издирването му. Чакам незабавен отговор.

Жданов“[8]

Власов не е намерен, но скоро сам разгласява къде е и какво прави. За това ще стане дума по-нататък. А за генерал-лейтенант Ефремов нещата се изясняват случайно. В края на април 1943 г. една жена от село Слободка, Темкински район, Смоленска област, съобщава, че е видяла войници край селото, които „заравяли един генерал“. Долагат за това горе, където се е предполагало, че командващия армията е пленен. След проверката до Сталин е изпратено донесение, което фактически реабилитира загиналия генерал:

„До другаря Сталин

Генерал-лейтенант Ефремов М. Г. организирал група бойци и командири за излизане от обкръжението. По време на един от боевете с противника в района на с. Малое Устие генерал-лейтенант Ефремов М. Г. бил тежко ранен в слабините; нямайки възможност самостоятелно да се движи, се е застрелял и е бил погребан в с. Слободка, Темкински р-н, Смоленска област. След разкопаването на гроба и идентифицирането на трупа е установено… че Ефремов е получил тежко нараняване в седалищната кост и, нямайки увереност, че ще се спаси от пленяване, се е застрелял.

30 април 1943 г.

Соколовски

Булганин“

Така със смъртта си, обстоятелствата около която, за щастие, са изяснени, запазилият мъжество до последните минути на живота си съветски генерал смъква от себе си политически двусмисленото подозрение „безследно изчезнал“.

Както докладват на Сталин от Главно управление „Кадри“ при Народния комисариат на отбраната, през 1941 и 1942 г. са „изчезнали безследно“ много генерали: Л. В. Бобкин, Т. К. Бацанов, П. М. Падосек, С. В. Вишневски, П. Ф. Алфериев, Г. М. Зусманович, В. В. Владимиров, И. П. Новохатни, И. С Никитин, Н. А. Лебедев, И. В. Зуев, Л. С. Гришчук, Т. К. Черепни, В. Г. Ванеев, А. И. Попенко, Г. А. Ларионов, П. Г. Егоров, И. П. Прохоров, Б. А. Погребов, Г. И. Фьодоров, А. С. Титов, А. В. Горнов, М. Г. Хацкилевич, А. Б. Борисов, М. Д. Борисов, В. Б. Борисов, Г. И. Кузмин, Л. Г. Петровски, П. П. Павлов, Ф. Н. Матикин, Е. Я. Махон, И. П. Карманов, И. А. Корнилов, М. М. Шаймуратов, Б. С. Рихтер, К. Т. Руденко, А. А. Журба, П. В. Сисоев, А. Н. Смирнов, Ф. Г. Сушчи, А. Г. Самохин, А. С. Зотов, И. А. Коняк, Я. И. Тонкогонов, К. Е. Куликов, Д. М. Карбишев, Г. П. Козлов и други.[9]

Изглежда, повечето от тях са загинали при излизане от обкръжение. Оживелите гният в концлагери, като генералите Понеделин, Карбишев, Лукин, но не накърняват достойнството на съветския гражданин. За Сталин обаче те са почти предатели.

Когато работех над книгата, успях да установя по-нататъшната съдба на мнозина „безследно изчезнали“ генерали. Това може да стане тема на специално изследване. Ще изброя само няколко имена: генерал-майор Л. В. Бобкин, попадайки в обкръжение, е бил убит от немски автоматчик на 26 май 1942 г. до трупа на собствения си син… Генералите Г. А. Ларионов П. Г. Егоров, Г. И. Фьодоров, А. С. Титов, М. Г. Хацкилевич, А. Б. Борисов, В. Б. Борисов, Е. Я. Махон, Л. Г. Петровски, М. М. Шаймуратов, К. И. Ракутин, А. Н. Смирнов, А. С. Митрофанов, Ф. Н. Матикин, Ф. Ф. Алябушев, Ф. Г. Сушчи, Д. П. Сафонов, Д. Г. Егоров, И. В. Василиев и някои други не са „изчезнали безследно“, а са загинали в боевете. Така например генералите В. Б. Борисов и М. Г. Хацкилевич са загинали в танковете си от преки попадения на германски снаряди. Генералите Г. М. Зусманович, И. С. Никитин, П. Г. Марков, Н. М. Старостин, И. М. Шепетьов, В. И. Прохоров, К. Е. Куликов, С. В. Баранов, Д. М. Карбишев й много други са умрели като мъченици във фашистките лагери. Други имат по-различна съдба. Генерал-майор П. В. Сисоев попада в плен през юли 1941 г., успява да избяга от лагера през 1943 г., а после три години е бил „проверяван“. Неколцина са били осъдени на разстрел за неизпълнение на заповед или за измяна към родината. Само някои, подобно на Рихтер, Малишкин и Жиленков, са се поставили в услуга на Хитлер. Но, нека още веднъж да подчертая, продажниците с генералски чин са единици.

Повтарям: основната маса военнопленници попада в хитлеристките лагери през първите катастрофални месеци на войната. Повечето съветски генерали се оказват в плен именно тогава. По-късно в хода на войната е имало само няколко случая на пленяване на съветски генерали, които поради тактическа грешка или съдбоносна непредпазливост са се оказвали в зает от противника район. За всеки от тези случаи върховният главнокомандващ е издавал страшни заповеди. Ето например извадка от една такава заповед:

„До командващите войските на фронтовете и отделните армии

На шести ноември командващият 44-а армия генерал-лейтенант Хоменко и командващият артилерията в същата армия генерал-майор Бобков по пътя към щабовете на корпусите са загубили ориентировка, попадат в район, зает от противника, при сблъскване с който моторът на колата, управлявана лично от Хоменко, угасва, и тези лица са били пленени с всички намиращи се в тях документи.

1. Забранява се на командващите армии и корпуси да тръгват на път без разузнаване и охрана.

2. При отиване във войските, от щаб на корпус и по-долу, да не се носят никакви оперативни документи с изключение на чиста карта на района на пътуването…

4. Забранява се на лицата от висшия началстващ състав да управляват лично автомобила, с който пътуват.

7 ноември 1943 г.

Й. Сталин“[10]

Пак повтарям, след 1942 г. е имало само единични случаи. Идва нашият ред да пленяваме генерали от фашистката армия и от армиите на техните съюзници.

Както изглежда, Сталин, който не е забравил организираната от него „тотална чистка“ в периода 1937–1939 г., сигурно е предполагал, че все някои ще започнат да сътрудничат на окупаторите. Ще напомня, че Молотов и десетилетия по-късно твърдеше, че Сталин „ликвидира петата колона“ в навечерието на войната. Иначе надали щели сме да устоим. Обаче и Сталин, и Молотов са далече от истината. Преди всичко през 1937 и 1938 г. Сталин „изсича“ не пипалата на врага. За това говорих вече. Макар че куизлинговци и лаваловци е имало не само на Запад, предатели, колаборационисти се появяват, и то не малко, и в окупираните съветски територии. Причините за това явление са разнообразни. Изминали са малко повече от двайсет години след революцията. Живи са още засегнатите от съветската власт. Мнозина тръгват към сътрудничество със завоевателите, подгонени от страх, от трескавото им желание да се приспособят, за да оцелеят. Някои, особено през 1941 г., са смятали, че немците са дошли за дълго, ако не завинаги. Пък и най-сетне, във всички времена е имало — и по всяка вероятност ще има — слаби, малодушни, а защо не и направо хора без съвест, способни на низост, предателство и измяна… Например в края на декември 1941 г. Берия съобщава на Маленков, че червеноармеец с име по документи А. П. Улянов, след като е пленен, германците го прехвърлят през фронтовата линия като капитан, два пъти герой на Съветския съюз, но бързо е разобличен.[11]

Имало е хора, за които родината не е нещо свято. Но неизмеримо повече са били онези, чиято чест и гражданско достойнство в никакъв случай и при никакви обстоятелства не им позволяват да се поставят в услуга на завоевателя.

В изминалата война на Сталин му се е налагало да се занимава не само с отделни, но и с организирани прояви на сътрудничество с фашистите от страна на някои наши съотечественици. Пример в това отношение е предателството на генерал-лейтенант Власов — командващ 2-ра ударна армия от Волховския фронт.

Когато в края на май 1942 г. съобщават на Сталин, че в района на Мясной Бор е отрязана 2-ра ударна армия, външно той приема спокойно съобщението. Колко армии бяха вече отрязани! Такива новини посрещаше по-драматично през 1941 г. А сега, след успешната битка край Москва, е вече убеден, че и да има едни или други несполуки на фронта, те не са в състояние да попречат съществено на антифашистката, антихитлеровата коалиция да върви по пътя към крайната победа. Сталин знае, че 2-ра ударна армия командва заместник-командващият фронта, опитният Власов. Само преди три месеца върховният главнокомандващ е одобрил постановлението на Съвета на народните комисари на СССР за повишаването на Власов в чин генерал-лейтенант като един от най-стабилните командири на армии, кандидат за командване на фронт.

След няколко дни Сталин пита генералщабните офицери кои части от 2-ра ударна са излезли от обкръжението и какво е станало. Василевски му припомня, че с Директива №131 от 21 май 1942 г., подписана от него, на войските от Волховската група на Ленинградския фронт е поставена задачата: „С удар на главните сили на 2-ра ударна армия от запад и с едновременен удар на 59-а армия от изток да се унищожи противникът в издатината, образувана в района на Приютина и Спаская Полист… а след това със силите на 59-а и 2-ра ударна и с дясното крило на 52-ра армия да бъде стабилно осигурен за нашите войски плацдарм на западния бряг на р. Волхов в района на Спаская Полист, Мясной Бор, Земтици и да се прикрият ленинградската железопътна линия и шосето с цел да не се допусне съединяването по тези пътища за новгородската и чудовската групировка на противника и да бъде възстановена железопътната линия Новгород-Ленинград“.[12]

— Е, а как допуснахте обкръжаването на армията?

— Когато на север над 2-ра ударна армия надвисна голяма немска групировка, няколко пъти поисках от Хозин да оттегли войските на армията на линията на река Волхов.

— А Хозин? — Сталин поглежда строго Василевски.

— Фронтът отдаде необходимите разпореждания чак на 25 май, но стана ясно, че е закъснял. Три-четири дни по-късно основните комуникации за снабдяване на армията бяха прекъснати и армията се оказа обградена. След това изпратих на 3 юни до командващия Ленинградския фронт следната телеграма, подписана от мене и от Боков:

„Действията за унищожаване на противника в района Спаская Полист и Приютина се водят от вас прекомерно бавно. Не само не унищожавате противника, а напротив, преминавайки към активни действия, той е преградил пътя за извеждане на 2-ра ударна армия, тъй като е отгатнал маньовъра ви за оттеглянето й. Опитите на войските на фронта да направят пробив в бойния ред на противника имат малък успех. Основната причина за това трябва да се търси не само в бавното изпълнение на вашите мерки, но и в извеждането на силите по части вместо с удар на всички сили от 2-ра ударна армия… Мудността и нерешителността във вашите действия са извънредно опасни, понеже това дава възможност на противника от ден на ден все по-здраво да държи преградените от него пътища за извеждане на 2-ра ударна армия.“[13]

Но изглежда, че тези наши искания и сега не се изпълняват от командването на фронта и армията…

— С Власов имаме ли връзка?

— Не. Последните съобщения от него получихме някъде в началото на юни — отговаря Василевски.

— Може би ще трябва Волховската оперативна група да се обособи в отделен фронт?

— Мисля, че това ще бъде правилно решение: в тази група има шест армии. Те ще трябва да осигурят извеждането на 2-ра ударна от обкръжението.

— Хозин да се отстрани, а за командващ Ленинградския фронт да назначим Говоров. За командващ новия, Волховския фронт — армейски генерал Мерецков. Ако нямате възражения, оформете това със заповед.

Скоро други събития отдалечават Власов от погледа, вниманието и паметта на върховния главнокомандващ. Макар че, когато германското радио започва усилено да раздува темата за обкръжаване на „най-голямата“ съветска армия, Сталин нарежда да бъде подготвено специално съобщение на Совинформбюро. Долагат му бързо проекта:

„На 28 юни германското информационно бюро предаде съобщение на Главната квартира на Хитлер за унищожаването на 2-ра ударна, 52-ра и 59-а армия от Волховския фронт, които уж били обкръжени от немскофашистките войски на западния бряг на река Волхов. Но събитията на този участък от фронта се развиха така, че с удари на 59-а и 52-ра армия от изток и на 2-ра ударна армия от запад промъкналите се към комуникациите противникови части бяха в по-голямата си част унищожени, а незначителните остатъци от тях отхвърлени в изходното им положение… Следователно и дума не може да става за някакво унищожаване на 2-ра ударна армия.

Совииформбюро“

Но после, само след няколко часа, отново нарежда да се съобщи за 2-ра армия. На 29 юни 1942 г. Совинформбюро съобщава: „Хитлеровите писачи привеждат астрономическа цифра — 30 000 пленени, а също, че броят на убитите надминавал много пъти броя на пленените. Разбира се, тази поредна хитлеристка фалшификация не отговаря на фактите… По непълни данни в тези боеве немците са загубили само в убити не по-малко от 30 000 души… Частите на 2-ра ударна армия са се оттеглили на предварително подготвена линия. Нашите загуби в тези боеве са около 10 хиляди души убити и около 10 000 безследно изчезнали…“ Много трудно е да се повярва, че и нашите, и противниковите загуби са все такива „кръгли“! Едва днес научаваме, че рано започналата и лошо подготвената пролетна операция на Волховския фронт е погълнала в блатата хиляди и хиляди съветски воини, които и до ден-днешен се водят като „безследно изчезнали“!

След няколко седмици, в късна нощ, когато при Сталин са само Молотов и Берия, шефът на НКВД се навежда, стъкълцата на пенснето му проблясват, той вади от вечната си кожена чанта няколко листчета и ги слага пред Сталин.

— Какво е това?

— Погледнете. Ето как се е обадил „безследно изчезналият“ командващ 2-ра ударна армия — отвръща Берия.

Сталин придърпва към себе си листчетата и очите му пробягват бързо по редовете:

„Обръщение към Руския комитет

към бойците и командирите на Червената армия,

към целия руски народ и другите народи

в Съветския съюз

Руският комитет си поставя следните цели: сваляне на Сталин и кликата му, сключване на почтен мир с Германия, създаване на Нова Русия… Призоваваме ви да преминете на страната на действащата в съюз с Германия Руска освободителна армия…

Председател на руския комитет генерал-лейтенант ВЛАСОВ Секретар на руския комитет генерал-майор МАЛИШКИН“[14]

По-надолу се редят листчета пропуски за преминаване на фронтовата линия, „Отворено писмо на А. А. Власов: защо поех пътя на борба с болшевизма“ и още друга подобна „продукция“.

Сталин избутва пренебрежително „продукцията“ и запитва Берия:

— А може да не е истина? Какво се знае за Власов? Потвърждения има ли?

— Да, има. Власов активно работи за немците.

— Как не го открихме преди войната? — намесва се в разговора Молотов.

Вместо отговор Берия изважда от чантата личното дело на Власов. Сталин го разгръща и спира погледа си върху снимката на скулест човек с щръкнали уши и проницателен поглед. Роден в Горкиевска област; родителите му са средни селяни. Освен престарял баща и съпруга други роднини няма. И нещо, което сигурно Берия е подчертал с червен молив: завършил е духовно училище в Нижни Новгород, учил се е две години в духовната семинария до 1917 г. Ако не беше революцията, мисли си Сталин, щял е да стане поп, а не червен генерал… Участвал в гражданската война. После през цялото време е служил успешно: командваната от него 99-а стрелкова дивизия е била една от най-добрите в Киевски окръг. Преди това е бил командировка в Китай. Командвал е 4-и механизиран корпус, който не се би зле край Перемишляни и Лвов, после, това Сталин вече добре знаеше, защото лично бе подписал заповедта за назначение, е издигнат за командващ 37-а армия, защищаваща Киев. Армията му тук се изяви добре. След това командва 20-а и накрая 2-ра ударна армия… Сталин си спомня, че по негова заръка Шапошников подписва на 20 април 1942 г. заповед за назначаване „по съвместителство“ (във военния речник тази дума рядко влиза в употреба) на командващия 2-ра ударна армия Власов А. А. и за заместник-командващ Волховския фронт.[15] Все бляскави характеристики. През 1938 г. в партийната му характеристика е записано: „Много работи над въпросите по ликвидирането на остатъците от вредителството в частта.“ Атестациите са подписани от такива известни военачалници като Кирпонос, Музиченко, Парусинов, Голиков. Единствената забележка, отбелязана в атестацията му от 19 ноември 1940 г., се ограничава с пожеланието „да обръща внимание върху грижите по поддържането на конския състав“. Навсякъде: „Предан на делото на партията на Ленин-Сталин и социалистическата родина.“ На 24 януари 1942 г. армейски генерал Жуков в бойната характеристика на Власов е отбелязал: „Ръководеше операциите на 20-а армия: контраудара по град Солнечногорск, настъплението на войските на армията по Волоколамското направление и пробива на отбранителната линия по река Лама. Лично генерал-лейтенант Власов е подготвен добре в оперативно отношение, притежава организационни навици. Справя се напълно с управлението на войските.“

Да заслужиш в това жестоко време оценка на Жуков „справя се напълно“ никак не е лесна работа. Но как Жуков, Кирпонос, Голиков, другите не са надушили предателя? Но да се върнем, отдето тръгнахме: преди войната никой не се е захванал да намери нещо против него, а по време на войната Власов воюва по-добре от мнозина други висши командири. Награден е с ордени „Ленин“ и „Червено знаме“… Тайните кътчета на човешкия мозък могат да съхранят онова, което трябва да остане скрито за външния наблюдател. Изглежда, този човек никога не е имал истински социалистически убеждения. Умеел е да се прави на патриот, да показва, че има чувство за дълг. Бил е службаш. Някои от специалните отдели на НКВД са се опитвали да се хванат за духовното му образование, но се видели принудени да изоставят тази диря. Та нали самият „вожд“ се е учил в духовна семинария… Сталин не вярва, че Власов ще успее да постигне нещо сериозно при немците, но засега едно му е ясно: щом като се обявява, че е създадена РОА (Руска освободителна армия), трябва да се очакват и други формирования на национална почва. И не се излъгва.

В Берлин виждат, че облягайки се единствено на доктрината за мълниеносна война, са подценили силата на Съветския съюз — икономическа, военна, социална и морално-политическа. Хитлер се е надявал, че след такива удари, каквито нанася през 1941 г., Съветският съюз ще се разпадне на национални отломки. Но това не става. Интернационалното единство не е разклатено. Напротив, станало е една от опорите на жизнеспособността на съветската държава. Общата опасност е засилила в огромна степен интернационалната сплотеност на съветския народ, въпреки че Сталин продължава да допуска сериозни грешки в националната политика дори по време на войната.

Вече през 1942 г. хитлеристкото ръководство започва да търси в лагерите за военнопленници отцепници, готови да служат не само в Руската освободителна армия на Власов, но и в различни национални легиони: грузински, арменски, туркестански, кавказки, прибалтийски и други. Хвърлят се много усилия, но резултатът е незначителен. Мнозина от военнопленниците стават легионери само защото виждат в това начин да оцелеят и възможност да избягат при своите; имало е, разбира се, и такива, които са се поддали на националистическата пропаганда. Но дори облеклите униформа на легионери много често се опитват да преминат фронтовата линия, въпреки че по всяка вероятност са знаели какво ги чака там. Например на 3 октомври 1942 г. войниците от туркестанския легион Бергенов, Хасанов и Тулебаев след четиридневни опити да намерят партизаните стигат до разположението на съветските части и съобщават, че по-голямата част от батальона е готова да премине обратно към своите. На 8 октомври същата година в отбранителния сектор на 2-ра гвардейска стрелкова дивизия преминават фронтовата линия бившите военнослужещи Цулая и Кабакадзе с молба подразделението от грузинския легион да бъде подпомогнато в преминаването на фронтовата линия.[16] Германците са възлагали особени надежди на легионите, формирани от тях в Прибалтика. Населението на прибалтийските републики е живяло в състава на Съветския съюз преди войната само около една година. Но германското военно командване е могло да използва тези легиони главно като спомагателни формирования — за охрана на обекти и пътища, за патрулиране, понякога и за наказателни операции. След войната служилите в тези легиони са били осъдени и интернирани. Ръководствата на прибалтийските републики са се обръщали към съветското правителство с молба за амнистиране на тези лица. Например на 16 март 1946 г. председателят на Съвета на народните комисари в Латвийската ССР Лацис и първият секретар на ЦК на КП(б) в Латвия Калнберзин пишат до Москва:

„В периода на временната окупация на Латвийската ССР немските завоеватели мобилизираха насила цялото трудоспособно население, част от което откараха на принудителна работа в Германия, а друга включиха в тъй наречените легиони към немската армия… По-късно след освобождението тези хора бяха изпратени за 6 години в северните райони.

Молим ония, които не са обвинени в нищо друго, освен че са служили в легионите, да бъдат върнати в Латвийската ССР…“[17]

Обикновено такива писмени изложения Сталин е предавал на Молотов и Берия. Но становището му винаги е неизменно, когато става дума за преминали към германците или тръгнали с германците.

След освобождаването на Северен Кавказ Берия докладва на Сталин:

„НКВД смята за целесъобразно да бъдат изселени от Ставропол, Кисловодск, Пятигорск, Минералние Води и Есентуки… членовете на семействата на бандитите, активните помагачи на немците, предателите, изменилите на родината и доброволно отишлите с немците и да бъдат преселени в Таджикската ССР като преселници от специална категория. На изселване подлежат 735 семейства — 2238 души. Моля за указанията ви.

Л. Берия“[18]

Както винаги, Сталин се съгласява. Малко вероятно е да не е разбирал, че за престъпленията на бащите и братята не бива да отговарят майките, съпругите, сестрите и децата. Но Сталин винаги е бил верен на себе си.

За дейността на легионите донасят на Сталин по линията на политорганите и на НКВД. Той разбира, че тези формирования не представляват реална сила, но могат да имат политически резонанс. Устните му указания, както и резолюциите му върху документите, с които имах възможност да се запозная, говорят за твърдото му и непримиримо отношение спрямо изменилите на родината. Общо взето, изменниците не са били чак толкова много.

В документите, намерени в архивите на Сталин и Берия, има редица донесения за изменнически бандитски действия на отделни групи отцепници, поставили се в услуга на хитлеристите. Ето например какво докладва Кобулов на Берия:

„За хода на борбата с бандитизма в районите на Северен Кавказ.

През изтеклата седмица (от 27 април до 3 май) са отбелязани 6 бандитски прояви. Убити са 8 бандити, включително двама германски парашутисти. Арестувани са 46 бандити. Иззети са 37 единици оръжие. Нашите загуби са 8 души. Убит е главатарят на каякентската банда Илясов Нажмудин, ликвидирана е бандата на Темирканов С. Х.“[19]

А ето и още едно донесение, в горния му ъгъл има бележка на народния комисар на вътрешните работи:

„Съобщението е изпратено на др. Сталин, Молотов и Антонов

20 юли 1944 г.

Л. Берия“

„На 12 юли в резултат на прочистване нагорения масив в района на селището Казбурун, Кабардинска АССР, е задържан немският парашутист Фадзаев Х. Х. (бивш член на ВЛКСМ, осетинец, работил като полицай в с. Урух, през 1943 г. постъпил в немската армия. Има звание оберфелдфебел от немската армия). Задържани са още няколко парашутисти. От 8-те парашутисти продължава търсенето на още 2-ма души. Останалите са убити или задържани.

Кобулов“[20]

Такива съобщения са постъпвали от Крим и от други места. Вместо да продължат воденето на борбата с бандитите, с поставилите се в услуга на завоевателя и с конкретни престъпници, Сталин и Берия въз основа на предложенията и плановете, разработени от Серов, Кобулов, Момулов, Цанава и други майстори на инквизициите, вземат решение за изселването на цели народи от Северен Кавказ, от Калмикия и от Крим и преселването им на изток. Документално е установено, че по онова време там е имало доста изменници. Но колко много са били героите, славните синове на тези народи и на цялото ни отечество! Например само от чеченците и ингушите до края на войната герои на Съветския съюз стават 36 души.

През 1944 г., когато войната бързо наближава победоносния си завършек, въз основа на решения на Сталин, превърнали се в съответните укази, са изселени стотици хиляди чеченци, ингуши, балкарци, карачаевци, кримски татари, калмици, месхетински турци… Едно от малкото, както изглежда, документални проучвания на този трагичен период (въз основа на партийни и държавни архиви) е направено от доктора на историческите науки Ибрахимбейли.[21] А по онова време Сталин е получавал доклади с подобно съдържание:

„До държавния комитет по отбраната

В съответствие с указа на Президиума на Върховния съвет и с постановлението на Съвета на народните комисари на Съветския съюз от 28 декември 1943 г. НКВД на СССР осъществи операция по преселването на лица от калмикска националност в източните райони… В ешелоните са натоварени общо 26 359 семейства, или 93 139 преселници, които са изпратени към местата за разселването им в Алтайския край, Красноярския край, Омската област и Новосибирската област…

Л. Берия“[22]

Сталин следи тези „операции“ също така внимателно както фронтовете. Но тук няма съпротива — та нали биват изселвани главно старци, жени и деца… Дори в докладите на Берия се съобщава, че „при изпълнението на операцията по изселването произшествия по места и по пътя не е имало“. Трагична потиснатост, страшни душевни сътресения на стотици хиляди човешки същества… Но тези чувства са непознати за „бащата на народите“. В тия случаи дори е бил щедър: „Представете за награди лицата, изпълнили образцово заповедта за изселването!“

Разпорежданията му бързо се изпълняват:

„Държавен комитет по отбраната

До другаря Сталин Й. В.

В съответствие с указанието ви представям проект на указ на Президиума на Върховния съвет на СССР за награждаване с ордени и медали най-много отличилите се (в какво? — б.а.) участници в операцията по изселването на чеченците и ингушите… Взели са участие 19 хиляди служещи от НКВД, НКГБ (Народен комисариат за държавна сигурност — б.пр.) и «Смерш» («Смърт на шпионите» — специален отдел във войсковите поделения — б.пр.), както и около 100 хиляди офицери и бойци от войските на НКВД, значителна част от които участваха в изселването на карачаевците и калмиците и освен това ще участват в предстоящата операция по изселването на балкарците. В резултат от трите операции в източните райони на СССР са изселени 650 000 чеченци, ингуши, калмици и карачаевци“.[23]

Страшни страници… Единовластие, изразено в жестокост спрямо народите. Помислете си само: Сталин стига дотам, че фактически обвинява в „държавна измяна“ цели народи! Повече от 100 хиляди военнослужещи участват в изселването на старци, жени и деца. Затова по фронтовете, често пъти на най-горещото място, в критичния момент се е появявала нуждата от само един полк или батальон „в повече“. А тук — над 100 хиляди! Самодържецът отдавна е останал без никакви спирачки. Въобразил си, че е единственият „пазител“ и „тълкувател“ на Ленин, Сталин не иска и да си спомни неговото мъдро предупреждение: нищо не пречи толкова много на интернационалната сплотеност „както несправедливостта към националните малцинства и към нищо не са така чувствителни «обидените» национални малцинства както към чувството за равенство и към нарушаването на това равенство…“[24]. Жертви на сталинизма стават всички народи в нашия велик съюз: руси, украинци, белоруси, литовци, казахи, евреи, кабардинци, десетки нации и народности. Сталин заплете многобройни трагични възли в нашата история, включително и по отношение на националностите, възли, които днес трябва мъдро и спокойно да разплитаме. Като заедно с това не бива — в никакъв случай не бива! — да пострада интернационалната ни солидарност, източник на силата ни и на толкова желаното и далечно засега процъфтяване.

Направих това голямо отклонение, за да посоча, че „наказването“ на цели народи не е имало никакво отношение към фактите на предателство спрямо отечеството и воинския дълг, извършвано от отделни лица или от цели групи съветски граждани от различни националности. Ако Сталин беше последователен в престъпната си логика, то след образуването на РОА би трябвало да изсели и руския, и украинския, и всички други народи… От очевидната неизпълнимост на това предположение проличава абсурдната престъпна същност на Сталиновите решения.

Като политическо явление власовщината е резултат от редица причини — големи несполуки по фронтовете, неизживян национализъм и социална неудовлетвореност у някои представители (и техните деца) на привилегированите класи, страх от наказание у някои от ония, които са попаднали в плен не по своя воля. Колкото повече нараства отпорът срещу завоевателите, толкова повече намаляват случаите на доброволно преминаване на страната на врага, а в края на 1942 и през 1943 г. те изобщо изчезват. Говорейки пред агитаторите, работещи с бойци, които не са от руска националност, началникът на Главното политическо управление при РККА Шчербаков отбелязва, че на Ленинградския фронт през август 1942 г. е имало 22 случая на преминаване към противника, а през януари 1943 г. — само 2. По-късно тези позорни явления съвсем изчезват.[25]

На Запад за Власов са написани доста книги. Така например в книгата на Йоахим Хофман „История на власовската армия“ се твърди, че към май 1943 г. в разпореждане на германския вермахт имало 90 руски батальона и почти толкова национални легиона (според автора данните били взети от архивите на власовците)[26]. Тези данни са силно преувеличени. И затова всички опити това „движение“ да бъде представено като „алтернатива на болшевизма“ са крайно неубедителни. Всъщност формированията на Власов се състояли не от „идейни борци“, а главно от криминални престъпници, националисти и от слаби, безволни хора, обладани от единствената мисъл да оцелеят. Опитът на Власов да се облегне на белогвардейската емиграция (на атаман Краснов, генерал Шкуро, генерал Султан-Гирей Клуча и други) разкрива идейната беднота на движението.

Освен здравата социална монолитност на съветското общество по онова време, морално-политическото му единство, огромно значение за липсата на прояви на власовщина имат военните успехи. Те фактически са главната причина да не се появяват депресия, паника, потиснатост, които са благодатна почва за предателство. Но Сталин вижда причините за власовщината преди всичко в това, че не всички „врагове на народа“ са били открити преди войната. Запазени са доста документи и са записани устни разпореждания на Сталин да бъде засилен контролът върху избягалите от плен, да се взимат едни или други специални мерки в полосата непосредствено зад фронта и да се прилагат по-строги наказания спрямо ония, които споделят с околните някакви съмнения по отношение на правилността в действията на командването. По негово указание проверката на освободените територии и охраната на тиловите служби на Червената армия са възложени на Народния комисариат на вътрешните работи. Берия редовно му докладва за взетите мерки. Ето как той информира върховния главнокомандващ по този въпрос:

„През 1943 година от войските на НКВД за охрана на тила на действащата Червена армия в процеса на прочистването на територията, освободена от противника, и при носенето на службата по охрана на тила на фронтовете са задържани за проверка 931 034 души.

От общия брой задържани са разобличени и арестувани 80 296 души (агентура, изменници, предатели, жандарми, дезертьори, мародери и други престъпни елементи).“[27]

За да бъде порицана и премахната измяната, през февруари 1943 г. се организират процеси, на които са признати за виновни и осъдени задочно на разстрел бившите генерали от Съветската армия Власов, Малишкин и някои други предатели, сътрудничели активно на фашистите. Но и тук не минава без грешки. В директива на Ставката №30126 от 12 май 1943 г., подписана от Сталин, се казва, че „както сега е достоверно установено, генерал-лейтенант Качалов В. Я., генерал-лейтенант Власов А. А., генерал-майор Понеделин П. Г. и генерал-майор Малишкин В. Ф. са изменили на родината, преминали са на страната на противника и сътрудничат днес на немците против нашата родина“. Към компанията на предателите Власов и Малишкин са „прикачени“ и патриотите Качалов и Понеделин. Едва през 1956 г. Качалов и Понеделин са реабилитирани.

Берия и неговите служби активизират проверката и разкриването на съмнителни елементи не само отсам, но и оттатък фронтовата линия — опитват се да си изяснят каква е обстановката в създадените от германците формирования от военнопленници. Веднъж Берия, който докладва на Сталин за своите работи обикновено насаме с него или най-много в присъствието на Молотов, показва на върховния главнокомандващ протокол от разпита на генерал-майора от Червената армия Будихо, който избягал от немски лагер и преминал към партизаните. Будихо е бил в Ораниенбургския пленнически лагер, където имало предимно командири. Дал е подробни характеристики на много от тях, разказал за посещението в лагера на личния представител на Власов генерал Жиленков и на други функционери от РОА. А между другото, преди войната Жиленков е бил секретар на един от районните комитети на партията в Москва. Издига се бързо на този пост в резултат на вълната от репресии, помела много от партийните работници. Попада в обкръжение, а после е пленен като член на военния съвет при 32-ра армия на Западния фронт. Безпринципен и нагаждащ се, промъкнал се случайно сред партийните ръководители, той бързо преминава в стана на колаборационистите. Такъв се оказва и другият приближен на Власов, бившият генерал-майор Малишкин, началник-щаб на 19-а армия. През 1938 г. е репресиран, освободен е в началото на войната, но в крайна сметка се присъединява към Власов. Трудно е да се каже дали обидата е ръководела този човек, или предателските му намерения се дължат на неговите убеждения. Във всеки случай, когато Берия докладва на Сталин за редица осъдени и освободени по-късно генерали, Сталин подмята:

„Изяснете там кой е ходатайствал за Малишкин…“

Сталин не изчита докрай материалите от разпита на Будихо: не си струва да си губи времето в запознаване с деянията на един, както той смята, недоубит враг, неоткрит в периода 1937–1939 г.

В края на краищата, казва си Сталин, всичките тия власовци нищо не могат да променят. През най-страшните месеци на 1941 г. страната издържа. Трудно е да се намери в историята пример на по-катастрофално начало на война от началото на Великата отечествена война. Всички най-големи военни и политически авторитети са смятали, че Русия ще издържи най-много три месеца. Съветският народ опроверга тия прогнози. По-късно невероятната упоритост и издръжливост на народа бяха изтълкувани само като факт, дължащ се на „мъдрото ръководство“ на Сталин. А той е най-големият виновник за това катастрофално начало.

[1] Encyclopaedia Britannica. L., 1973, vol.18, p.563. ↑

[2] ЦАМО, ф.8, оп.11627, д.954, л.62. ↑

[3] ЦАМО, ф.32, оп.11309, д.70, л.155. ↑

[4] Пак там, ф.3, оп.11556, д.9, л.16. ↑

[5] ЦАМО, ф.32, оп.11306, д.54, л.8. ↑

[6] Ditte Gems. Hitlers Wehrmacht in der Sowjetunion. Frankfurt am Main, 1985, S. 41. ↑

[7] ЦАМО, ф.3, оп.11556, д.9, л.317. ↑

[8] ЦПА ИМЛ, ф.77, оп.3, д.135, л.1-2. ↑

[9] ЦАМО, ф.33, оп.11454, д.179, л.1-2. ↑

[10] ЦАМО, ф.3, оп.11556, д.13, л. 445–446. ↑

[11] Пак там, ф.38, оп.11389, д.2, л. 164–166. ↑

[12] ЦАМО, ф.132-А, оп.2642, д.42, л.18-22. ↑

[13] ЦАМО, ф.48-А, оп.1640, д.26, л.296. ↑

[14] ЦАМО, ф.32-А, оп.113С9, д.163, л. 15–45. ↑

[15] ЦАМО, ф.3, оп.11556, д.7, л.201. ↑

[16] ЦАМО, ф.32, оп.11306, д.195, л.249-253. ↑

[17] ЦГАОР, ф.9401, оп.2, д.142, т. III, л.102-103. ↑

[18] ЦГАОР, ф.9401, оп.2, д.68, т. V, л.102. ↑

[19] Пак там, оп.1, д.2010, л.1-13. ↑

[20] ЦГАОР, ф.9401, оп.1, д.2010, л.67-69. ↑

[21] Вж. Политическое образование, 1989, №4, с.58-63. ↑

[22] ЦГАОР, ф.9401, оп.2, д.64, т. I, л.1. ↑

[23] ЦГАОР, ф.9401, оп.2. д.64, т. I, л.158. ↑

[24] Ленин, В. И. Събр.съч. Т. 45, с.360. ↑

[25] ЦПА ИМЛ, ф.58, оп.2, д.966, л.5. ↑

[26] Гофманн, И. История власовской армии. Ромбах, 1986, с.3. ↑

[27] ЦГАОР, ф.9401, оп.2, д.64, т. I, л.9-12. ↑

ГЛАВА ТРЕТА

ВЪРХОВНИЯТ ГЛАВНОКОМАНДВАЩ

В очите на хората генерал, който е победил, изобщо не е допуснал грешки…

Волтер

На всички въпроси може да отговори само времето. Само до преди няколко години ние все още твърде малко знаехме за Сталин. Оприличавахме го на мраморна статуя, оставена на слънцето: огряната и милвана от лъчите му страна се приемаше за истинската стойност на феномена. А другата, потънала в мрачината на сянката, сякаш изобщо не съществуваше. Но разгръщайки все нови и нови страници от историята, днес ние още повече се убеждаваме, че и „слънчевата страна“ е била само мираж. Същинският Сталин, истинският Сталин се е криел винаги в сянката зад статуята, издигната за всенародно лицезрение.

Знам, че тия думи ще предизвикат у някои негодувание и дори гняв. Преди трийсет години сигурно биха предизвикали същата реакция и у мен. Но колкото повече се запознавах с оригиналните документи, материали и свидетелства на очевидци, толкова повече у мен се затвърждаваше убеждението, че дори в онази област, където до последно време трептеше във въздуха миражът за величието на „вожда“, никакъв гений не е имало. Веднага може да ме опровергаят някои с изказванията на авторитети, на нашите дълбоко уважавани военачалници, написали спомените си за войната. Общо взето, в мемоарната литература Сталин е изобразен откъм положителната му страна, макар че внимателният читател ще намери и тук предпазливи уговорки, подмятания, заобикалки, непреки свидетелства, показващи, че върховният главнокомандващ съвсем не е бил гениален. Към всички тези въпроси пак ще се върна, а сега ще ви запозная с две мои съждения.

Авторите на военни мемоари, вървели по фронтовите пътища през всичките дълги 1418 дни и нощи на войната, просто не са могли да знаят нещо повечко за Сталин. В оная система на отношения, която съществуваше при Сталин и която набра отново сили в края на 60-те години, истината винаги е била разкош, отпускан на малки дози, орязван и деформиран.

Но най-главното е, че наследниците на Сталин, дори и тия, които не се смятат за такива, мислят и постъпват по сталински. Те контролират спомените си. Много неща просто не е имало как да се появят. Всяка книга е минавала през същинско чистилище: не бива да се пише за репресиите от 1937 до 1939 г., не бива да се подлага на съмнение „пълководческият гений“ на Сталин, не бива да се премълчава „особеният принос“ в изковаването на победата отначало на Хрушчов, по-късно на Брежнев, а често и на други техни съратници. Всяка истина, която не се побира в прокрустовото ложе на утвърдената схема, така се орязва и деформира, че започва да не прилича на себе си. Както вече се знае, дори Жуков е бил принуден да съкрати част от своя ръкопис в резултат на окастрянето, направено „горе“. Вдовицата на главния маршал на авиацията Новиков ми разказа, че Жуков, който малко преди да умре е бил на почивка в санаториума „Архангелское“, споделил с нея дълбокото си огорчение. За най-голямо съжаление, дори нещастие, мнозина от прославените ветерани, оставили ни неоценими спомени, са били принудени понякога — не по своя вина! — да говорят с половин глас или пък да мълчат. Тогава още не беше дошло времето на истината.

Сталин не е „гениален пълководец“, за какъвто е представян пред целия свят в стотици дебели книги, филми, поеми, изследвания и публикации. С това не искам да кажа, че е бил бездарник. Бил е само кабинетен пълководец, нелишен от практичен, упорит, злостен ум, стигнал до тайните на военното изкуство с цената на кървави експерименти. И ще се помъча да обясня това въз основа на документи и свидетелства. При оценката на Сталин често пъти оставяме „зад кадър“ един от най-важните критерии за неговото „пълководческо майсторство“ — цената на победата. Днес за мен е съвсем очевидно, и аз се опитах да посоча това в книгата си, че положението, в което се оказват през юни 1941 г. страната и армията, е пряк резултат от недомислиците, самоувереността, късогледството и последствията от кървавия терор, въведен от човека, който ще стане върховен главнокомандващ. Обикновено веднага ми се възразява: „Отде накъде стоварвате всичко върху един човек, та нали е имало тогава партия, Централен комитет, Политбюро, обкръжение.“ Да, имало е. Но когато има диктатор, когато има цезарство, всички държавни и обществени институции до голяма степен губят значението си. Самодържецът се разпорежда във всички тях по своя воля. Когато се обръщаме към миналото, не бива да забравяме това.

Само нашата страна, нашият народ бе способен въпреки чудовищно големите жертви да не загуби волята си за борба и победа. Не трябва никога да забравяме съкрушителните поражения на Западния и на Югозападния фронт в началото на войната, харковската и кримската катастрофа, другите злочести страници от историята на войната. Заради това, че по навик характеризирахме съкрушителните катастрофи само с няколко думи, като например „В резултат на неуспешните действия на съветските войски те бяха принудени да изоставят Киев“, не бива завинаги да потулим истината, че стотици хиляди синове на отечеството оставиха костите си по бойните полета не на последно място поради грешките на военнополитическото ръководство. Но всичко това се премълчаваше, за да се угоди само на един човек. Да, истината често пъти е горчива. Но народът ни няма от какво да се страхува, щом можа да устои и да победи при невероятно сложните условия, в които го въвлякоха и „великият вожд“, и Хитлер.

В тази глава ще анализирам пълководческите качества на Сталин.

Портретът на този човек, заемал по време на войната най-високите постове в държавата, ще бъде непълен, ако не се опитаме да си отговорим на въпроса: имал ли е пълководческа дарба бъдещият генералисимус? Проявил ли се е Сталин като пълководец през различните периоди на войната? Каква е ролята на непосредственото военно обкръжение на Сталин в пълководческата му дейност? Защо въпреки „гениалността“ на върховния главнокомандващ нашите загуби се оказаха два-три пъти по-големи от загубите на противника?

Наполеон, който все още е смятан за един от най-големите военни гении в историята, отбелязва, че пълководецът „трябва да има толкова характер, колкото и ум“. Но заедно с това добавя, че е нужно не просто да има тези качества, но те да се намират в необходимото „равновесие“. Интересни са разсъжденията му: той сравнява дарбата на пълководеца с квадрат, на който за основа служи волята, а за височина — умът. Истински пълководец е оня, разсъждава Наполеон, у когото волята не отстъпва на ума. Ако волята преобладава, пълководецът ще действа решително, смело, но не винаги разумно, и обратното: при силен ум може да има добри планове и намерения, които обаче поради недостиг на мъжество трудно би осъществил. Е добре, ами ако у пълководеца няма идеално съчетание на ум и воля, кое е за предпочитане? Кой пълководец ще изглежда по-силен — „с повече ум или с повече воля?“

Естествено, аз разбирам, че тези разсъждения на Наполеон, очевидно верни по принцип, не обхващат цялото многообразие от качества, необходими за един пълководец. Но е безспорно, че най-важните от тях са умът и волята. Още по-точно, гъвкавият, острият, мащабният ум и твърдата воля. Вече неведнъж съм отбелязвал, че Сталин не е страдал от недостиг на воля. И самият той е знаел това. Макар че, както читателят имаше възможност да се убеди, в първите седмици от войната у него се е размекнала и волята, защото депресията, шокът, психическата криза у човека са свързани най-често с деформацията на волята, макар и временна. Колкото до ума, той е бил силен, но догматичен, тъй да се каже, „с едно измерение“, надценяващ силата на директивите, заповедите и разпорежданията.

Сталин никога не е притежавал забележителни способности за прогнозиране. И това е било невъзможно при догматичната нагласа на ума му. Но най-главното, със своята силна воля и еднопосочен ум не е разчитал на някакви професионални военни познания. Не е изучавал военната наука, теорията на военното изкуство. До всички премъдрости на стратегията и на оперативното изкуство е достигал през кървави експерименти, през много опити и грешки. Поуките от гражданската война, в която участва като член на военния съвет на редица фронтове, упълномощен от Центъра, са явно недостатъчни за човек, заемащ поста на върховен главнокомандващ. Макар в повечето случаи да се говори малко за това, реномето на Сталин като пълководец се е поддържало от колективния ум на Генералния щаб, от изключителните способности на неколцина големи военачалници, намиращи се до него през време на войната. Това са преди всичко Шапошников, Жуков, Василевски, Антонов. Сталин, който всъщност никога не е бил във войскова част, в щаб, в команден пункт на бойното поле и никога не си е представял вярно механизма за функциониране на военната система, често пъти, особено през първата година и половина от войната, е нямал усета за оперативно време, за реалните пространствени координати на театъра на военните действия, за възможностите на войските. На това се дължат и разпорежданията му, обречени предварително на неизпълнение, или пък прибързаните му и недообмислени действия. Ето няколко примера:

На 6 август 1941 г. Сталин подписва телеграма до командващите Резервния и Западния фронт за подготовката и осъществяването на операцията край Елня. Подписана е през нощта, но в нея се съдържат изисквания още същия ден, на шести, да се извърши прегрупиране на войските и придвижване на редица части на нови линии. Телеграмата завършва с думите: „Потвърдете получаването и незабавно представете плана за операцията край Елня…“[1] Тук явно липсва чувството за реалност.

Или още. На 28 август 1941 г. Сталин, подписвайки се този път не като върховен главнокомандващ, а като народен комисар на отбраната, възлага на авиацията от два фронта да разгроми танковите групировки. Предписва да бъдат привлечени не по-малко от 450 самолета. Операцията трябвало да започне в ранното утро на другия ден.[2] Ами разузнаването, определянето на конкретните задачи на отделните части и на съединенията, редът на изпълнението им и така нататък? А такива разпореждания на върховния главнокомандващ има много. Изглежда, Сталин си е мислел, че като подпише директивата или заповедта, заедно с това „веднага пуска в ход“ „системата“, без да му идва и на ум, че е нужно време, за да стигне разпореждането до получателя (през няколко стъпала), да се дадат предварителни разпореждания, да се възложат задачите, да се организират взаимодействието и техническото осигуряване на действията, да се извършат и много други неща. Той просто не е разбирал цялата сложност на този процес. Започвайки като дилетант във военното дело, постепенно напредва и вече по време на Сталинградската битка, както пише Жуков, „добре се оправяше в големите стратегически въпроси“[3]. „Оправяше се“ означава разбирал е, напипвал е, можел е да прецени, но не значи, че е бил стратег. Колективен стратег е бил Генералният щаб. Неговата роля е неоценима. „Истинският лик на войната — пише Шапошников — постепенно разширяваше кръга на неговата дейност (на Генералния щаб — б.а.) и пред лицето на световната война ние вече се съобразяваме с обстоятелството, че «мозъкът на армията» прояви стремеж да излезе от черепната кутия на армията и да се премести в главата на целия държавен организъм.“[4] По отношение на Ставката, оглавявана от Сталин, тази истина е безспорна. Ставката е можела да функционира благодарение на напрегнатата работа на „мозъка на армията“ — Генералния щаб.

[1] ЦАМО, ф.132-А, оп.2642, д.41, л. 23–24. ↑

[2] Пак там, д.30, л.24. ↑

[3] Жуков, Г. К. Воспоминания и размышления. Т. 2, с.97. ↑

[4] Шапошников, Б. М. Воспоминания. Военно-научные труды. М., 1974, с.391. ↑

СТАЛИН И СТАВКАТА

Веднъж по време на гражданската война, когато Сталин е за кратко време в Москва, Склянски, заместник на Троцки като председател на Революционния военен съвет на републиката, дава на бъдещия върховен главнокомандващ книжката на Лемке „250 дни в царската ставка (25 септември 1915 г. — 2 юли 1916 г.)“. Връщайки се на Южния фронт, Сталин я разлиства във вагона без особен интерес. В малката книжка се разказва за военните „мандарини“ с бели екселбанти, които в тишина и потайност съставят планове за плиткоумни операции. Ето защо, когато сутринта на 23 юни 1941 г. Тимошенко и Молотов докладват на Сталин проекта за постановление на ЦК на ВКП(б) и Съвета на народните комисари за създаване на висш военен орган за управление на въоръжените сили, той, без да иска, си спомня за отдавна забравената книжка на Лемке, където е обрисувана ставката на върховния главнокомандващ на тогавашната Русия в Барановичи, а по-късно в Могильов. Всички, които са оглавявали тогава ставката (с изключение на Керенски), отдавна са потънали в миналото: великият княз Николай Николаевич, император Николай II, генералите Алексеев, Брусилов, Корнилов, Духонин. Сталин си спомня как по заповед на Ленин това гнездо на контрарсволюцията е било завзето от революционния отряд на Криленко, който става върховен главнокомандващ на Съветската република.

Оказва се, значи, че и по съветско време е имало вече един ръководител на Ставката… А сега Тимошенко и Жуков му предлагат в своя проект той да застане начело на Ставката… Не, нека Тимошенко да стане…

Както знаем вече, отначало за председател на Ставката е бил назначен Тимошенко, но от 10 юли Ставката възглавява Сталин. А от 8 август той става и върховен главнокомандващ. Барановичи и Могильов отдавна са завзети от немците и затова, мисли си с унищожителен хумор Сталин, сигурно ще бъде по-добре Ставката да не се настанява дори близо до Москва. Малко преди войната Тимошенко и Жуков поставят пред Сталин въпроса за създаване на един-два специално подготвени пункта за управление на въоръжените сили на страната. Сталин не обръща внимание на това предложение. През май 1941 г. му докладват (за втори или за трети път) проект за организиране на Ставка на Главното командване. Предлага се да бъдат проведени под ръководството на Ставката специални учения за преминаване на страната към военно положение. Сталин по принцип се съгласява, че в случай на война е необходимо да има такъв орган на висшето военно ръководство, но конкретни решения не се взимат. Никой повече не се осмелява да му досажда с подобни предложения, още повече че всички знаят: той обитава само две места — Кремъл и вилата си в Кунцево. В по-далечната вила, в Семьоновское, преди войната той почти не е ходил, а през септември 1941 г. нарежда да бъде дадена за настаняване на ранени бойци. И затова Ставката на Върховното главно командване се мести ту в кабинета на Сталин в Кремъл, ту в Кунцево, ту в къщата на улица „Кировская“, ту в сградата на Генералния щаб. Именно от тези места ръководи военните действия Сталин.

Работата на Ставката е обрисувана според мен най-добре от Жуков в неговите „Спомени и размисли“. Доста интересни неща има и в книгата на Василевски „Дело на цял живот“, заслужават внимание някои сведения от мемоарите на Щеменко. Нямам намерение да описвам цялата работа на Ставката, а само отделни моменти, характеризиращи дейността на върховния главнокомандващ като неин председател. Заставайки начело на Държавния комитет по отбраната и на Ставката на Върховното главно командване, Сталин съсредоточава в ръцете си необхватна власт, защото е още и всемогъщ секретар на Централния комитет на партията, председател на Съвета на народните комисари, народен комисар на отбраната… Всички най-високи постове в партията и държавата, каквито е могло да бъдат измислени, се заемат от един човек. В онова сурово време такова концентриране на властта, както казах вече, до голяма степен е било оправдано, обективно необходимо. Но постепенно все по-ясно започват да се очертават и негативните страни на това безпримерно централизиране на властта. Нито едно решение на ЦК на партията, на Съвета на народните комисари или на Президиума на Върховния съвет на СССР не може да бъде прието без личното одобрение на Сталин. Не мисля, че активизирането на държавните и обществените организации би могло да попречи на общата задача. Напротив, ако си припомним опита от работата на Работническо-селския съвет на отбраната в годините на гражданската война, ще видим, че той не е измествал партийните и държавните органи, а се е опирал на тях.

Пак ще повторя: не всеки участник в съвещанията или заседанията, които всеки ден, а понякога и по няколко пъти в денонощието, са били свиквани при Сталин, е можел точно да определи кой орган се събира. Можело е да бъде заседание на Политбюро с привличане на военни лица или заседание на Държавния комитет по отбраната с участие не само на членовете на комитета, или пък съвещание на Ставката, на което присъстват и някои членове на Политбюро. Яснота внася от време на време Сталин, когато подхвърля в хода на обсъждането: „Да се оформи като решение на Държавния комитет по отбраната“, „Да се подготви директива на Ставката“.

Понякога Маленков оформя изводите от обсъжданията и като постановления на Политбюро. Фактически всяка дума на Сталин е последна по въпроса и решаваща, независимо как ще бъде оформено решението. Изглежда, самият той не е придавал никакво значение на формалната принадлежност на едни или други лица към един или друг ръководен орган. За него това не играе съществена роля. Но създава трудности на изпълнителите, които трябва да определят „в движение“ към кое ведомство да се отнесе съответното указание на върховния главнокомандващ, председателя на Държавния комитет по отбраната, председателя на Съвета на народните комисари, секретаря на Централния комитет на партията, народния комисар на отбраната… Обикновено не са били водени никакви протоколи или стенограми. Например архивите на Ставката съдържат хиляди различни документи — донесения, справки, директиви, заповеди, разпореждания, — но материали, които да говорят за обсъждане на някакви стратегически въпроси от Ставката, практически няма. Сталин, особено когато си възвръща силите и се оправя от сътресенията през първите месеци на войната, извиквал двама-трима членове на Ставката и решавал с тях оперативните въпроси. От самото начало ръководните лица от Генералния щаб — главния работен орган на Ставката — са били приучени да отиват при него с готови предложения, изводи и оценки. Това е облекчавало върховния главнокомандващ в ролята му на върховен арбитър, съдия и жрец.

Членовете на Ставката знаят, че в Държавния комитет по отбраната всеки отговаря за нещо: боеприпаси, продоволствие, самолети, транспорт, външни работи и така нататък. Такова разпределение на длъжностите в Ставката не е имало. Тя осъществява всекидневното ръководство на фронтовете с помощта на Генералния щаб, Главния щаб на Военноморския флот и управленията при Народния комисариат на отбраната. Вместо съветници в Ставката започва да функционира „по конспиративен път“ институцията на представителите на Ставката във войските. Нужно е да се отбележи, че Сталин почти не е държал в Москва представителите на Ставката. Тъй като самият той не обичал да пътува за където и да е (освен когато преди войната отивал да почива на юг), не ги е търпял за дълго в Москва. И затова Жуков, Тимошенко, Ворошилов, Василевски, Воронов, в началото и Мехлис, макар и да заемат едни или други основни длъжности, много често заминават за фронтовете. Върховният главнокомандващ иска от тях всекидневен доклад, писмен или по телефона. Ако по някакви причини докладът на представителя на Ставката закъснее или е отложен, независимо дали е виновен, или не, го чака строго мъмрене. А Сталин мъмрел грубо, без мярка. Така нахокал веднъж за нередовни съобщения и Маленков, когото бил изпратил на Сталинградския фронт. Ето един пример за такова отношение на Сталин спрямо Василевски, към когото се е отнасял много добре, ако изобщо думите „отнасял се добре“ могат да бъдат казани за Сталин. Василевски цитира тази телеграма в книгата си, но в значително съкратен вид. Ето пълния й текст, взет от архива на Ставката:

„До маршал Василевски

Сега вече е 3 часът и 30 минути на 17 август, а вие още не сте благоволили да изпратите в Ставката донесение за резултатите от операцията на 16 август и за вашата оценка на обстановката.

Вече много време мина, откакто ви задължих да изпращате задължително в Ставката като неин пълномощник специални донесения в края на всеки ден от операцията. Вие почти всеки ден забравяхте това свое задължение и не изпращахте донесения.

16 август е първият ден от важната операция на Югозападния фронт, където сте изпратен за пълномощник на Ставката. И ето че вие пак благоволихте да забравите за дълга си и не изпращате донесения в Ставката.

Не можете да се оправдавате с недостиг на време, тъй като маршал Жуков работи на фронта не по-малко от вас и въпреки това изпраща всеки ден донесения в Ставката. Разликата между вас и Жуков е в това, че той е дисциплиниран и не е лишен от чувство за дълг пред Ставката. Докато вие не сте достатъчно дисциплиниран и често забравяте дълга си пред нея.

За последен път ви предупреждавам, че ако още един път дори си позволите да забравите дълга си пред Ставката, ще бъдете отстранен от длъжността началник на Генералния щаб и отзован от фронта.

17.8.43 г. 3:30

Й. Сталин“[1]

Такъв е обичайният стил на върховния главнокомандващ. Не мога да посоча нито един маршал или голям военачалник, работил в Генералния щаб, който е бил изпращан във войските като представител на Ставката или е командвал фронт, без да е изпитал горчиви минути, след като е бил руган често пъти незаслужено от Сталин. В този случай просто не са успели да предадат поредния доклад на Василевски. И ето незабавната му реакция.

Ако след отиването на представител на Ставката в един или в друг участък на фронта положението там не се подобрявало, следвали изводи. Така например през февруари 1942 г. Сталин изпраща Ворошилов на Волховския фронт. По това време на маршала, доскорошен фаворит на „вожда“, вече здраво се е укрепила репутацията му на бездарен пълководец. Ворошилов и този път не може да направи нещо съществено, а когато Сталин му предлага по прекия телефон да поеме командването на фронта, уплашва се и започва да клинчи. Върховният главнокомандващ този път не му прощава — това е препълнило чашата на търпението му. След малко повече от месец, когато Ворошилов се връща от фронта, Сталин диктува документ, оформен после като решение на Политбюро. Не е безинтересно да се запознаете с него, макар и в малко съкратен вид:

„До членовете и кандидат-членовете на ЦК на ВКП(б) и членовете на комисията за партиен контрол. Съобщава ви се следното постановление на Политбюро на ЦК на ВКП(б) за работата на другаря Ворошилов, прието на 1 април 1942 г.

ПЪРВО. Войната с Финландия през 1939 и 1940 г. разкри големи неблагополучия и изостаналост в ръководството на Народния комисариат на отбраната. В Червената армия нямаше минохвъргачки и картечни пистолети, нямаше правилна концепция за танковете и самолетите, нямаше нужното зимно облекло за войските, войските нямаха продоволствени концентрати. Излезе наяве занемареността в работата на такива важни управления в Народния комисариат на отбраната като Главното артилерийско управление, Управлението на бойната подготовка, Управлението на Военновъздушните сили, пролича ниското равнище на организацията на работата във военните учебни заведения, разкриха се и други неблагополучия. Всичко това доведе до протакане на войната и причини излишни жертви. Другарят Ворошилов като народен комисар на отбраната по онова време бе принуден да признае пред пленума на ЦК на ВКП(б) в края на март 1940 г. неспособността си да ръководи Народния комисариат на отбраната… ЦК на ВКП(б) сметна за необходимо да освободи другаря Ворошилов от поста народен комисар на отбраната.

ВТОРО. В началото на войната с Германия другарят Ворошилов беше назначен за главнокомандващ Северозападното направление, имащо за своя главна задача защитата на Ленинград. Както се изясни по-късно, другарят Ворошилов не се е справил с възложената му задача и не е съумял да организира отбраната на Ленинград. В работата си в Ленинград другарят Ворошилов е допуснал сериозни грешки: издал е заповед за изборност на батальонните командири в частите на народното опълчение — тази заповед беше отменена по указание на Ставката като водеща до дезорганизиране и отслабване на дисциплината в Червената армия; организирал е Военен съвет по отбраната на Ленинград, но самият той не се е включил в състава му — тази заповед също беше отменена от Ставката като неправилна и вредна, тъй като ленинградските работници можеха да си помислят, че другарят Ворошилов не е влязъл в съвета по отбраната, защото не вярва в отбраната на Ленинград; увлякъл се е в създаването на работнически батальони със слабо въоръжение (пушки, пики, ками и т.н.), но е изпуснал организирането на артилерийската отбрана на Ленинград… Като взе предвид всичко това, Държавният комитет по отбраната отзова другаря Ворошилов от Ленинград…

ТРЕТО. По молба на другаря Ворошилов той беше командирован през февруари на Волховския фронт като представител на Ставката, за да помогне на командването на фронта, и прекара там около един месец. Обаче присъствието на другаря Ворошилов на Волховския фронт не даде желаните резултати. Искайки да даде още веднъж възможност на другаря Ворошилов да използва опита си във фронтовата работа, ЦК на ВКП(б) предложи на другаря Ворошилов да поеме командването на Волховския фронт. Но другарят Ворошилов се отнесе отрицателно към това предложение и не пожела да поеме върху себе си отговорността за Волховския фронт, въпреки че този фронт има сега решаващо значение за отбраната на Ленинград, обосновавайки се с това, че Волховският фронт е труден фронт и той не искал да се провали в тази работа.

Предвид на всичко изложено ЦК на ВКП(б) постановява:

ПЪРВО. Смята, че другарят Ворошилов не се е справил с възложената му работа на фронта.

ВТОРО. Другарят Ворошилов да се изпрати на тилова военна работа.

Секретар на ЦК на ВКП(б)

Й. Сталин“[2]

Ясно личи, че постановлението е творение на Сталин — присмехулно-саркастично. Повтаряйки непрекъснато „другарят Ворошилов“, върховният главнокомандващ фактически излага на показ пълната неспособност на доскорошния „пръв маршал“. Но на Ворошилов му се разминава — не е разжалван като маршал Кулик. И след смъртта на Сталин ще изплува отново: през 1953 г. ще застане начело на съветската държава…

Изобщо за Сталин като върховен главнокомандващ е бил присъщ ясно изразен силов, репресивен, суров стил на работа. Впрочем, по отношение на Ворошилов решението му е било, както се вижда, съвсем справедливо.

Други ги заплашвало по-сериозно наказание. След неуспех на фронта или неудовлетворителен доклад можело да последва не само незабавно отстраняване от длъжност, но и арест с най-печални последици. Ето два-три примера:

На 22 февруари 1943 г. по заповед на Ставката 16-а армия от Западния фронт започва настъпление и от района югозападно от Сухиничи нанася откъм север удар по Брянск. Но отбраната на противника се оказва здрава и настъплението спира. На 27 февруари при поредния доклад на Генералния щаб Сталин се убеждава, че армията фактически тъпче намясто. Без да се съветва с когото и да било и без да уточнява нещата, Сталин диктува заповед на Ставката №0045, в която се казва:

„Освобождава се от длъжност командващият войските на Западния фронт генерал-полковник Конев за несправяне със задачите му по ръководенето на фронта и се изпраща в разпореждане на Ставката…“[3]

Имало е и по-тежки случаи. Все пак Конев, както знаем, ще има възможност да се прояви по-късно откъм най-добрата си страна. А на мнозина такъв шанс повече не е бил предоставян.

„До командващия Кавказкия фронт др. Козлов

… Незабавно да се арестува изпълняващият длъжността командващ 44-а армия генерал-майор Дашичев и да се докара в Москва. Още сега да се вземат мерки за незабавното привеждане на войските на 44-а армия в пълен ред, за спиране на по-нататъшното настъпление на противника и за удържането на град Феодосия…“[4]

По кадровите въпроси Сталин не се колебае. Вече споменах, че в стила му е било да извършва безкрайни размествания на командващите, често пъти неразбираеми за околните. Кой знае защо, смятал е, че тези „рокади“ дават възможност да се укрепи ръководството на войските. Конев, наскоро сменен и отново назначен, пак не се е харесал с нещо на върховния главнокомандващ:

„Да се освободи генерал-полковник И. С. Конев от длъжността командващ войските на Северозападния фронт във връзка с назначението му на друга работа…

23 юни 1943 г.

Й. Сталин“[5]

А, общо взето, на Конев ще му се падне да командва последователно по време на войната шест фронта… По някой път човек остава с впечатлението, че за Сталин театърът на военните действия е бил нещо като шахматна дъска и просто му е харесвало неоправдано често да мести фигури и пешки. Например Ерьоменко, към когото по едно време е изпитвал явно благоразположение, макар и често да го е ругаел, командва през войната Западния, Брянския, Първи и Втори прибалтийски, 4-и украински, Калининския, Сталинградския (първа формация), Югоизточния, Сталинградския (втора формация) и Южния (втора формация) фронт… Десет фронта сменя бъдещият маршал и никъде не се задържа за по-дълго време. Но на Сталин се харесва увереността на Ерьоменко. Върховният главнокомандващ помни случая, когато в тежките августовски дни на 41-ва година го извиква по „Бодо“:

„СТАЛИН. На апарата е Сталин. Здравейте. Не се ли налага да се разформирова Централният фронт, 3-а армия да се съедини с 21-ва и съединената 21-ва армия да се предаде във ваше разпореждане? Питам, защото Москва не е доволна от работата на Ефремов… Ако обещаете да разбиете хитрия Гудериан, ще можем да ви пратим още няколко полка авиация и няколко батареи с реактивни снаряди. Вашият отговор?

ЕРЬОМЕНКО. Здраве желая. Мнението ми за разформироване на Централния фронт е следното: във връзка с това, че искам да разбия Гудериан и безусловно ще го разбия, направлението от юг трябва много добре да се осигурява… Затова моля 21-ва армия, съединена с 3-а, да мине в мое подчинение… А колкото до хитрия Гудериан, безусловно ще гледаме да го разбием…“[6]

Макар че Ерьоменко не разбива „безусловно“ Гудериан, увереността на военачалника внушава респект у Сталин.

Свикнал да работи нощем, Сталин въвежда „своя ред“ и в Ставката. Започва да работи не по-рано от 12 часа на обяд. Но работи (с прекъсване за почивка — обикновено Сталин поспивал малко през деня) почти до сутринта — до четири-пет часа на другия ден. Към дневния режим на върховния главнокомандващ са принудени да се приспособяват Генералният щаб, Съветът на народните комисари, Централният комитет и всички други държавни и военни органи.

Два пъти в денонощието, ако не са се появили някакви извънредни събития, на върховния главнокомандващ докладват обстановката по фронтовете. Началникът на Генералния щаб или някой от заместниците му, изправен до разгънатата на дългата маса карта (кой знае защо, Сталин не се съгласявал да окачат картата на стената), където е нанесена обстановката и е показана динамиката й през изтеклите часове, докладва какво е положението по фронтовете. Докладите са кратки. В това време Сталин се разхожда бавно из кабинета и от време на време задава въпроси от най-различен характер:

„Къде Генералният щаб е открил нови дивизии?“

„Дадохте ли допълнителни дъгласи на Хозин за подвоз на продоволствие, както наредих миналия път?“

„Бях дал указания да се разбие с артилерийски огън ледът в Завидово в района на прехвърлянето с понтонни мостове. Проверихте ли, или още не сте проверили?“

„Бях заповядал на Конев да нанесе удар на своя фланг още вчера (тогава Конев е командвал Калининския фронт — б.а.). Как е изпълнено? Не знаете ли?“

Докладващият се оказва в сложно положение. Задачата му е в края на краищата да докладва каква е оперативно-стратегическата обстановка по фронтовете. За щастие знае къде са открити нови германски съединения и че са успели да отделят засега само 18 дъгласа, а за Завидово, тази дребна тактическа задача — нищо не е чувал. Що се отнася до дадената на Конев заповед, да, на 27 ноември 1941 г. Сталин е дал лично на Конев нареждане да нанесе удар по германските войски след падането на Рогачов. Но заповедта да бъде изпълнена само след няколко часа, фактически без никаква подготовка?! Докладващият знае, че ударът още не е нанесен, подготвя се, но е принуден да каже: „Разрешете да уточня, другарю Сталин?“ — „Не знаете, значи… А какво знаете?“

В такива случаи Сталин бързо и забележимо променял цвета на лицето си, побледнявал и, както си спомня Жуков, „погледът му ставаше тежък, суров. Познавах малко смелчаци, които можеха да издържат на Сталиновия гняв и да парират удара“[7]. Очите му придобивали жълтеникав цвят и никой не се наемал да отгатне с какво ще завърши докладът. Сталин е смятал, че онези, които му докладват, трябва да бъдат готови да отговарят на всякакви въпроси. За себе си намирал за напълно естествено да не знае едно или друго нещо, но за подчинените му това било недопустимо.

Офицерите от Генералния щаб бързо разбират, че на Сталин му липсват военни знания, и се опитват да „уточнят“ с разпорежданията си много от полуграмотните заповеди на върховния главнокомандващ. Те смятат некомпетентността на политическия деец по военните въпроси за нормално явление, но поради причините, за които споменах по-горе, не смеят да говорят за това. Както свидетелства военният историк Павленко, срещал се няколко пъти с Жуков след отстраняването му от активна работа, славният маршал е казвал за Сталин „Цивилна гарга беше, такъв си и остана“.

Сталин се съгласява с предложения от Шапошников, Жуков и Василевски начин за планиране на стратегическите операции. Отначало той просто разглежда предложенията на Генералния щаб и изразява отношението си към тях. По-късно по препоръка на Шапошников (който вече е излязъл от Генералния щаб, за да стане началник на Висшата военна академия „К. Е. Ворошилов“, но когото Сталин често кани да присъства на съвещанията) след доклад на Генералния щаб за замисъла на една или друга операция тези предложения се разработват всестранно с началника на тила, командващите родовете войски, началниците на главните управления към Народния комисариат на отбраната, главните политически управления в Червената армия и Военноморския флот. След получаването на всички изчисления и съображения по осигуряването на операцията Шапошников препоръчва да се изслушва мнението на командващите фронтовете, участващи в операцията (устно или писмено — според обстановката), и само тогава да се пристъпва към окончателната разработка на операцията и да се определят начините за реализирането й. Отначало върховният главнокомандващ е обезкуражен от необходимостта да се извършва такава голяма и тежка, както той се изразява, „продължителна и рутинна работа“. Шапошников, чиято роля като учител на Жуков, Василевски, Антонов и на самия Сталин, по мое мнение още не е оценена в нужната степен, търпеливо обяснявал, че това е минимално необходимият обем на работа. Разбира се, добавял той, може би ще се наложи някои операции да се подготвят за няколко дни, а други — за няколко месеца. Природно практичният ум на Сталин схваща, че Шапошников е прав, но заедно с това разбира своята, ако не безпомощност, то пълна неподготвеност. Обаче „вождът“ скоро си изработва удобна линия на поведение при планирането на операциите, която ще му позволи да запази високото си реноме на главен пълководец и фактически да не рискува авторитета си. Внимателният анализ на архивите на Ставката показва, че Сталин излага идеите си обикновено на две равнища. Първо — в най-общ вид, както например на съвещанието в Ставката през януари 1942 г.: „Трябва да не се дава на врага дъх да си поеме и да се изтласква на запад…“[8] Идеята му носи общ характер, отразява настроенията на широките народни маси, но не съдържа конкретен стратегически замисъл. Не е съобразена със собствените възможности „да не се дава на врага дъх да си поеме“ и с възможностите на противника да противодейства на това намерение, не посочва форми и начини за реализирането й. Тя е намерение на политически, държавен деец, но не на пълководец.

Второто равнище е свързано с коригирането и уточняването на конкретния план, на замисъла и на сроковете. Но тъй като тези забележки на Сталин са резюмиращи, заключителни, обобщаващи резултатите, те правят особено впечатление. Макар целият план — съдържанието, последователността на осъществяването, въпросите на взаимодействието, материално-техническото осигуряване, дълбочината на задачите — да е разработен всестранно от Генералния щаб, заключителната „фина лакировка“ върху платното прави Сталин, който след това започва да минава за творец на цялата идея.

Колкото до конкретното указание на Сталин „да не се дава на врага дъх да си поеме и да се изтласква на запад“, дадено през януари 1942 г., то има за резултат изпращането на Директивно писмо на Ставката. Този документ не е разработен по съответния начин нито във военно, нито в икономическо, нито в техническо отношение. В него са изложени редица съображения за необходимостта от действия с ударни групи (което германците практикуват от самото начало на войната) и прилагане на__ артилерийско__ настъпление. На военните съвети се разяснява, че трябва да се премине от практиката на „така наречената артилерийска подготовка“ към практиката на артилерийското настъпление. Артилерията „трябва да настъпва заедно с пехотата“. Избърсвайки, ще кажа, че указанието за „артилерийско настъпление“ довежда до различно тълкуване и объркване във войските. Някои командири са смутени от израза „така наречената артилерийска подготовка“. Какво значи това, тя изобщо ли се отменя? Но как може да се настъпва без нея? Какво да се разбира под „артилерийско настъпление“? От фронтовете започват да валят въпроси… Но вече никой не се решава да докладва на Сталин повторно въпроса, а го разясняват по служебен път и в края на 1942 г. го отразяват и в новия Боен устав на пехотата (БУП-42): артилерийската подготовка си остава, артилерийската поддръжка, на атаката също остава, остава си и артилерийското осигуряване на боя на пехотата и танковете в дълбочина. С други думи, запазват се и трите периода в действията на артилерията, известни още преди войната. Но Сталин ги „открива“ едва в началото на 1942 г. и ги изразява в идеята си за „артилерийско настъпление“.

И ето че, когато това „Директивно писмо“ е дообработено, обмислено и обсъдено в присъствието на Василевски, Молотов, Маленков и още неколцина, Сталин взима документа в ръка и ненадейно заявява:

„Но главното в писмото пак го няма…“

Всички се споглеждат крадешком, с недоумение и очакват „прозрението“ на вожда. То не закъснява:

„Предлагам в писмото да се отрази още една, може би най-главната идея.“

Всички се приготвят да записват. Сталин мълчи, разхожда се из кабинета, подклажда засилващото се внимание на околните към „прозрението“ си и накрая произнася фразата, която е включена в „Директивното писмо“ без редактиране:

„Нашата задача се състои в това да не даваме на немците дъх да си поемат, да ги изтласкваме на запад, без да спираме, да ги накараме да изразходват резервите си още преди пролетта, когато ще имаме нови големи резерви, а немците няма да имат вече резерви, и да осигурим по този начин през 1942 г. пълния разгром на Хитлеровите войски.“[9]

Естествено, допълнението на Сталин прави силно впечатление на присъстващите. Членовете на Държавния комитет по отбраната и членовете на Ставката имат чувството, че Сталин сякаш вижда онова, което другите не виждат, че способностите му на прорицател са на едно стъпало по-високо от посредствеността на останалите… В един глас започват да одобряват идеята, съгласявайки се от все сърце със смисъла й, без да се замислят доколко е изпълнима. А Сталин, както много пъти преди и след това, само демонстрира неспособността си да прогнозира. Прогнозата и задачата, формулирани от него, са абсолютно нереални. Това става ясно много скоро, когато през април 1942 г. нашето зимно настъпление заглъхва, а след лятното настъпление на германските войски, стигнали до Волга, това „прозрение“ се превръща изобщо в грешка и утопия. Но вече никой не си спомня дори за недомислицата на върховния главнокомандващ. Такава е създалата се още преди войната практика: с името на Сталин да се свързват само успехите, постиженията. А неуспехите, пораженията и грешките — те са резултат от неизпълнение на волята на „вожда“. Именно от неизпълнението на волята му. Този стереотип в мисленето става господстващ в съзнанието на хората от онова време.

Някои изменения и корекции в плановете на Ставката, направени от Сталин, често пъти не играят съществена роля, но понякога оказват трагично влияние върху хода на операциите. Особено го привличат промените в сроковете и непременно съкращава времето за подготовка на операцията, на маньовъра, на съсредоточаването. Понякога макар и с един ден само, но ще промени началото на операцията.

На 4 септември Жуков му докладва, че по негово указание организира на 8 септември удар в подкрепа на Ерьоменко. Но Сталин е верен на себе си:

„На седми ще е по-добре, отколкото на осми… Край.“[10]

Упорит е до вироглавщина. Обикновено не му възразяват. Страхуват се. Дори Жуков, който умее да отстоява възгледите си, често е принуден да се съгласява със Сталин, без да споделя възгледите му. Ето част от този разговор:

„СТАЛИН. Мисля, че операцията, която възнамерявате да предприемете в района на Смоленск, следва да бъде осъществена само след ликвидирането на Рославъл. А би било още по-добре да се поизчака засега със Смоленск, да се ликвидира заедно с Ерьоменко Рославъл, а после да се хване Гудериан за опашката… Главното е да се разбие Гудериан, а Смоленск няма да ни избяга. Край.

ЖУКОВ. Ако заповядате да бия по рославълското направление, мога да организирам това. Но по-полезно би било, ако най-напред ликвидирам Елня…“[11]

По заповед на Сталин Ставката има пряка връзка не само с всеки фронт, но и с всяка армия. От време на време върховният главнокомандващ вика за разговори по прекия телефон представителите на главното командване, командващите фронтове или армии. Трудно е да се долови някаква закономерност в избора на хората, с които разговаря. Но все пак най-често иска да го свържат с фронт или армия, когато му се струва, че не са изпълнени директивите на Ставката или смята, че разговорът ще „ободри“ хората; командващият трябвало да остане с впечатлението, че върховният главнокомандващ следи, върховният главнокомандващ е разтревожен, върховният главнокомандващ изисква… Понякога оперативната стойност на Сталиновите указания е твърде съмнителна. Може би едва във втория или в заключителния трети период на войната той е вече в състояние да дава сериозни препоръки и съвети от оперативен характер. Чувствайки но всяка вероятност, че не е подготвен, кани на разговорите опитни офицери от Генералния щаб, на които възлага обикновено оперативната страна, оставяйки за себе си „общите указания“, критиката и хоканиците, а понякога — и моралната подкрепа. Но заедно с това върховният главнокомандващ обича да „блесне“ с познаването на ситуацията и понякога дава самостоятелни отделни указания от оперативен характер, които след това се потвърждават със специални директиви, макар да е съвсем очевидно, че указанията на Жуков и Василевски са несъмнено по-професионални и по-полезни. Така например на 13 юни 1942 г. в доклада си за обстановката на Южния и Югозападния фронт Тимошенко посочва, че се чувства липсата на бомбардировачи за дневни действия, което пречи активно да се разрушават противниковите понтонни съоръжения. Сталин, познавайки ситуацията по наличните справки, възразява: „Нашите щурмови самолети ИЛ-2 се смятат за най-добрите дневни бомбардировачи за близък бой. Те могат да дадат по-голям ефект от юнкерсите за въздействие върху танкове и жива сила на противника, а и върху мостови съоръжения също. Нашите щурмови самолети носят 400 килограма бомби. По мои данни вие разполагате с щурмови самолети. Може би лошо ги използвате?“ Тимошенко не възразява повече — щом Сталин знае по-добре има ли при него, или няма дневни бомбардировачи, какъв е смисълът да възразява? Работата е там, че преди да влезе в телефонната кабина, Сталин е прегледал справката за наличните сили на Югозападния фронт, но не е обърнал внимание, че данните са от 1 юни, а за две седмици боеве много неща са се изменили. А Тимошенко, пак ще повторя, повече нищо не възразил и само рапортувал: „Всичко е ясно, ще се заемем с изучаването и решаването въз основа на вашите указания. Ще доложим.“

Едва ли Тимошенко би се решил да противоречи на Сталин. Той не е забравил каква е съдбата на друг един маршал — Кулик, — който се е опитал да изтълкува по свой начин указанията на Сталин и бързо-бързо станал генерал-майор, отнето е и званието му „Герой на Съветския съюз“.

През войната Ставката издава и изпраща във войските няколко хиляди директиви, заповеди и указания. Разбира се, Сталин не е в състояние да вникне във всичките директивни документи, но най-важните преглежда и коригира, а от време на време и връща за дообработка, дописва собственоръчно фрази и отделни текстове.

Понякога сам диктува от името на Ставката телеграми до командващите и щабовете. В тях винаги има в повече нещо менторско, поучаващо (придружено често със заплахи) и по-малко конкретни указания с оперативна стойност. Например в края на май 1942 г., ядосан от молбите на Тимошенко за усилване на фронта, диктува:

„До Тимошенко, Хрушчов и Баграмян

През последните 4 дни Ставката получава от вас все нови и нови заявки за въоръжение, за изпращане на нови дивизии и танкови съоръжения от резерва на Ставката.

Имайте предвид, че Ставката не разполага с готови за бой нови дивизии; че тези дивизии са незрели, необучени и да се хвърлят сега на фронта, значи да се предостави на врага лесна победа.

Имайте предвид, че нашите ресурси във въоръжението са ограничени и не забравяйте, че освен вашия фронт имаме още и други фронтове.

Не е ли време да се научите да воювате с малко кръв, както правят това немците? Не бива да се воюва с количество, а с умение… Имайте всичко това предвид, ако искате да се научите някога да побеждавате врага, а не да му предоставяте лесна победа. В противен случай оръжието, което ще получавате от Ставката, ще преминава, както става сега, в ръцете на врага.

21:50. 27.5.42 г.

Сталин“[12]

„Имайте предвид“ е типичният рефрен на Сталин, с който обича да поучава всички. А думите му „научете се да воювате с малко кръв“ звучат кощунствено. В неговите телеграми доста често се среща и друг красноречив израз: „без оглед на жертвите“.

За да имате представа за диапазона, характера на заниманията на Сталин и обема на работата на върховния главнокомандващ, ще си позволя да изредя само няколко директиви от 1942 г., както са назовани в архивните документи:

— Директива на Ставката на Върховното главно командване (ВГК) №170136 от 8.3.42 г. за назначаване на генерал-лейтенант Власов за заместник-командващ Волховския фронт, а генерал-майор Воробьов — за заместник-командващ 52-ра армия.

— Директива на Ставката на ВГК №170228 от 9.4.42 г. до главните командвания на Западното и Югозападното направление и до всички командващи фронтове и армии за последователността при извеждане на частите на дивизиите за почивка.

— Директива на Ставката на ВГК №170300 от 22.4.42 г. до командващия Ленинградския фронт и главното командване на Западното направление за назначаване и преместване на командването на 4-а, 54-а и 8-а армия.

— Директива на Ставката на ВГК №170366 от 8.5.42 г. до командващия Южния фронт за изграждане на войскова отбранителна линия по целия фронт.

— Директива на Ставката на ВГК №170542 от 31.7.42 г. до командващия и члена на военния съвет на Сталинградския фронт за създаване на преградни отряди.

— Директива на Ставката на ВГК №170562 от 9.8.42 г. до командващите Югоизточния и Сталинградския фронт за подчиняване на Сталинградския фронт на командващия Югоизточния фронт и за защита на гр. Сталинград.

— Директива на Ставката на ВГК №170566 от 13.8.42 г. за назначаване на генерал-лейтенант Гордов за заместник на генерал-полковник Ерьоменко по въпросите на Сталинградския фронт и на Хрушчов — за член на военния съвет при генерал-полковник Ерьоменко.

— Директива на Ставката на ВГК №170569 от 15.8.42 г. до командващия Югоизточния фронт и Сталинградския фронт Ерьоменко за извеждане от обкръжение на 181-ва, 147-а и 229-а стрелкова дивизия от 62-ра армия.

— Директива на Ставката на БТК от 17.8.42 г. до командващия, члена на военния съвет и заместник-командващия Западния фронт и до командващите 61-ва и 16-а армия за извеждане от обкръжение на 387-а, 350-а и частите от 346-а стрелкова дивизия на 61-ва армия.

— Директива на Ставката на БТК №170580 от 23.8.42 г. до Берия, Тюленев, Чарквиани и Бодин за утвърждаване на мероприятията на Задкавказкия фронт по усилване отбраната на проходите.

— Директива на Ставката на БТК №934169 от 23.8.42 г. до командващия Сибирския военен окръг за сформирането на Сталински доброволен стрелкови корпус на сибирците.

— Директива на Ставката на ВГК №170583 от 24.8.42 г. до Берия със съгласие за организиране на три лагера на НКВД допълнително за проверка на отстъпващите части.

— Директива на Ставката на ВГК №170589 от 26.8.42 г. за назначаването на армейски генерал Жуков за заместник-върховен главнокомандващ Работническо-селската Червена армия и Военноморския флот.

— Директива на Ставката на ВГК №170599 от 3.9.42 г. до армейски генерал Жуков за незабавно взимане на мерки за оказване помощ на Сталинград.

— Директива на Ставката на ВГК от 4.9.42 г. до Жуков, Маленков, Василевски за форсиране на удара със задача да не се допусне падането на Сталинград.

— Директива на Ставката на ВГК №170603 от 8.9.42 г. до командващия и члена на военния съвет на Сталинградския фронт за утвърждаване на решението Лопатин да бъде отстранен от длъжността командващ 62-ра армия.

— Директива на Ставката на ВГК №994201 от 11.9.42 г. до Шчаденко, Хрулев и Яковлев за извеждане от фронтовете за докомплектуване на девет мотострелкови бригади от танковите корпуси.

— Директива на Ставката на ВГК №170609 от 12.9.42 г. до Жуков и Маленков за редовно изпращане в Ставката на бойни донесения два пъти на ден.

— Директива на Ставката на ВГК №170610 от 12.9.42 г. до Говоров, Жданов и Кузнецов за временно прекратяване на операцията по форсирането на р. Нева от войските на Ленинградския фронт.

— Директива на Ставката на БТК №994205 от 25.9.42 Г. за сформирането на 8-и естонски стрелкови корпус.

— Директива на Ставката на БТК №934235 от 9.10.42 г. до командващите всички фронтове и 7-а особена армия за въвеждане в действащите армии на ординарци за командния състав.

— Директива на Ставката на ВГК №170662 от 14.10.42 г. до народния комисар Берия за създаване на полоса зад фронтовата линия с дълбочина 25 километра, от която да бъде изселено гражданското население.

Мисля, че изморих читателя. Но не можем да си представим дейността на Сталин, ако не знаем, че в продължение на 14–16 часа не излиза от кабинета си и му се налага да разглежда всекидневно многобройни оперативни, кадрови, технически, разузнавателни, военно-икономически, дипломатически и политически въпроси. Хилядите документи, върху които личи неговият подпис, привеждат в действие огромни маси хора. Свикнал е да си играе със съдбите на хората, често пъти без да се замисля за последиците от своите решения. Ако обаче приемем, че е взимал решенията си, съобразявайки се с последиците, това още повече ще подчертае бездушието му. Конкретни личности той вижда само около себе си и само от фронтовата и трофейната кинохроника е могъл да си създаде представа за масите отстъпващи бойци и мирни жители, за потъващите при преминаването на реките, за плачовете на жени и деца над пепелищата, за планините от непогребани трупове, за безумните очи на майката, вторачени в мъртвото й дете… Сталин е безчувствен към неизброимите трагедии във войната. В стремежа си да бъдат нанесени максимални загуби на противника никога не се запитва каква цена ще заплатят за това съветските хора. Хилядите, милионите прекършени съдби отдавна са станали за него суха канцеларска статистика… Прочетете две страшни заповеди на Ставката, съчинени и продиктувани лично от Сталин. Едната от тях е с №0428 от 17 ноември 1941 г.:

„Ставката на върховния главнокомандващ заповядва:

1. Да се разрушават и изгарят до основи всички населени пунктове в тила на германските войски на разстояние 40–60 км навътре от предния край и на 20–30 км вдясно и вляво от пътищата. За унищожаването на населените пунктове в указания радиус на действие да се хвърли незабавно авиацията и да се използват широко артилерийският и минохвъргачният огън, команди от разузнавачи, скиорски отряди и диверсионни партизански групи, снабдени с бутилки запалителна смес…

2. Във всеки полк да се създадат доброволни отряди от по 20–30 души за взривяване и подпалване на населени пунктове. Проявилите се храбреци да се представят за правителствена награда за безстрашни действия по унищожаването на населени пунктове…“[13]

Факлоносците действат. Отблясъците от пожарите още по-контрастно открояват чернилката на зимното небе. Димят обгорените селски къщи.

Майки притискат с ужас разплаканите си деца. Ридания се носят над многострадалните села. Германците палят поселища, за да накажат партизаните. А сега и нашите палят къщите… Списъци за награждаване… „Доброволни отряди“… Но нали горят села и къщи там, където няма германци!… Трагедия, озарена от пурпура на факлите…

Войната е безмилостна. Не е изключено тези действия, да са създавали големи неудобства на окупаторите. Но за колко ли мъже и жени, старци и деца в нашата страна тяхната стряха е била последното крехко убежище, където се надявали да преживеят връхлетелите ги теглила, да дочакат своите войски, да спасят невръстните си дечица? Кой ще каже какво повече има в тази заповед: военна целесъобразност или безумна жестокост? Това е решение в духа на Сталиновия морал. Той никога не жали хората. Никога! Стотиците, хилядите, милионите прекършени съдби на съотечествениците му отдавна са станали за него нещо в реда на нещата. Сега е вече безполезно да оспорваме със задна дата решението му за изпепеляване на населените пунктове в близкия тил на германците, но тази заповед е направо зловеща. За един епизод, свързан с осъществяването на тази страшна заповед, ми разказа армейски генерал Ляшченко. В края на 1941 г., спомня си Николай Григориевич, командвах полк. Бяхме в отбрана. Пред нас се мержелееха две села, като сега ги помня: Банновское и Пришиб. Дойде заповед от дивизията селата в границите на досегаемостта да се унищожат. Когато уточнявах в землянката подробностите как да бъде изпълнена заповедта, неочаквано, нарушавайки всякакво чинопочитание, се намеси възрастен боец свързочник:

„Другарю майор! Това е моето село… Там са жена ми, децата, сестра ми с нейните деца… Че как така — да се изгори?! Та нали всичко ще изгине!“

„Ти какво се бъркаш, дето не ти е работа? Ще видим.“

Накарах сержанта да излезе, а ние с командирите на батальони започнахме да мислим какво да правим. Помня, че нарекох заповедта „шашава“, за което щях за малко жестоко да си платя. Защото заповедта била издадена от Сталин. Спасиха ме от енкаведистите командващият армията Малиновски и членът на военния съвет Ларин. А тия села на другата сутрин ние превзехме с разрешение на командира на дивизията Заморцев… Мина без пепелища, завърши Николай Григориевич, пренесъл се сякаш за няколко минути в онова далечно и жестоко време.

А ето и втория документ, продиктуван от Сталин:

„До командващия Калининския фронт

11 януари 42 г. 1 ч. 50 мин. №170007

… На 11-и и в никой случай не по-късно от 12 януари да се овладее гр. Ржев… Ставката препоръчва да се използват за тази цел наличните в района артилерийски, минохвъргачни и авиационни сили и да се обстрелва и бомбардира с пълната им мощност град Ржев без оглед на разрушенията в града, колкото и сериозни да са те.

Потвърдете получаването, донесете за изпълнението.

Й. Сталин“[14]

Жалко, че Сталин не проявява същата решителност, когато в навечерието на войната разузнаването, военните и приятелите на страната съобщават, че Хитлеровата машина се е приготвила за страшен скок. А чак сега става нужда „да се обстрелва и бомбардира с всички сили град Ржев“… Когато човек чете безбройните документи на Ставката, пропити от една мисъл — да се спре, да се разгроми врагът, да се изгони от отечеството, — усеща и с последната си фибра, че е било възможно да не се допуснат бедствия с такива размери. А сега, демонстрирайки волята си, своята безпомощност, решителност и пълководческа непреклонност, Сталин е готов без никакво колебание да пали, да разрушава, да унищожава всичко, създадено от ръцете на съотечествениците му. Да, това често пъти е продиктувано от жестоката необходимост: мостове, железопътни гари и заводи трябва да се унищожават при отстъпление. Но едва ли една бедняшка сламена къщурка в някое руско село е щяла да стане убежище за окупатора.

Мисля, че документите на Ставката и Държавния комитет по отбраната трябва да бъдат издадени в специални сборници. В тях са отразени чутовната жертвеност на съветския човек, горчивината от катастрофите, неизбледнелите надежди, хилядите, милионите човешки драми и несъкрушимата вяра на народа в крайната победа. Дори когато нашите войски се оказват на Волга и Берлин безнадеждно се е отдалечил, Сталин получава писма от най-обикновени съветски хора с думи на подкрепа, с родолюбивото желание да дадат за фронта всичко, което имат, с молби на съвсем малки хлапета да бъдат изпратени на фронта. Подписите на Сталин върху хилядите документи на Ставката в никакъв случай не са свидетелство за неговата месианска роля. Месия е народът. А надрасканото със син молив върху документите е само свидетелство, че неговият притежател е бил длъжен да посвещава през цялата война волята и ума си на страшната борба със силите на злото, с които необмислено се е опитал да установи отношения на „дружба“ в навечерието на войната. Трудно е да се твърди, че умът и волята му образуват Наполеоновия „квадрат“. Винаги по-релефно е проявявал волята си — безпощадна, жестока, зла. Догматичният му ум е силно нащърбен. Често, много често, особено в първия период на войната, пълководческият жезъл на „вожда“ далеч не сочи към най-правилните решения. Със сигурност може да се твърди, че не Сталин, а преди всичко военните около него са издигнали Ставката до равнището на колективен орган за стратегическо ръководство.

[1] ЦАМО, ф.3, оп.11556, д.13, л.247-248. ↑

[2] ЦАМО, ф.132, оп.2642, д.233, л.285-286. ↑

[3] Пак там, ф.3, оп.11556, д.14, л.18. ↑

[4] ЦАМО, ф.3, оп.11556, д.6, л.47. ↑

[5] Пак там, д.14, л.62. ↑

[6] ЦАМО, ф.96-А, оп.2011, д.5, л.70. ↑

[7] Жуков, Г. К. Воспоминания и размышления. Т. 2, с.95. ↑

[8] ЦАМО, ф.132-А, оп.2642, д.41, л. 75–81. ↑

[9] ЦАМО, ф.132-А, оп.2642, д.41, л. 75–81. ↑

[10] ЦАМО, ф.97-А, оп.2011, д.5, л.70. ↑

[11] ЦАМО, ф.96-А, оп.2011, д.5, л.68-70. ↑

[12] ЦАМО, ф.32, оп.1, д.16, л.19. ↑

[13] ЦАМО, ф.3, оп.11556, д.5, л.51. ↑

[14] ЦАМО, ф.3, оп.11556, д.6, л.20. ↑

„ГЛАВИТЕ“ НА ВОЙНАТА

Воденичните камъни на войната стриват на прах човешките съдби. Четири години тя поглъща в коша си все нови и нови жертви. Изкачил се наскоро след началото на войната на най-високите командни постове, Сталин не започва благодарение на това да вижда по-надалече и да прониква в нещата по-надълбоко. Отначало той си представя арената на войната така: две армии, които са се сблъскали „чело в чело“ в гигантското пространство от Баренцово до Черно море. Не умее добре да различава главните брънки на веригата, не може да разбере например защо Западният фронт под ръководството на Павлов е рухнал толкова бързо. Едва много по-късно, след войната, когато му показват някои трофейни документи, вижда колко огромна е била концентрацията на германските войски в направлението на главния удар. И в същото време колко равномерно е било разтегнато оперативното построение на съветските войски.

Стратегическото „зрение“ на Сталин идва постепенно. Например първият урок на войната, който той научава добре, му е преподаден още през юли 1941 г. Когато германците, след като овладяват Минск, се втурват към Смоленск и Москва, в един момент Сталин усеща, че Ставката няма „под ръка“ достатъчно стратегически резерви. Зад „гърба“ на фронта се оказват празни пространства. Последователното привличане на дошли от вътрешността на страната отделни съединения с цел да се заслонят отворите в издуващата се често пъти разкъсваща се фронтова „диафрагма“ дава възможност на противника да ги бие по части. От ония страшни юлски дни Сталин си взима добра поука — за сигурна и здрава отбрана (а после и за ударна сила при настъплението) са винаги нужни резерви, резерви и резерви, без които дори двуешелонният боен ред не гарантира гъвкавост и непробиваемост на фронта.

Дълго време, практически през 41-ва и 42-ра година, Сталин се опитва само да отговаря на предизвикателствата, заплахите и ударите на противника. Едва след Москва и Сталинград добива увереност във възможността да му налага своята воля, да му диктува своите условия. Вече към края на 1941 г. върховният главнокомандващ разбира, че както книгата се състои от отделни глави, свързани с общ сюжет, така и войната е верига от множество конкретни операции. След войната Поскрьобишев си спомня, че малко преди крайната победа, след като обсъжда с началника на Генералния щаб Антонов неотложните въпроси по заключителните операции — Берлинската и Пражката, — Сталин неочаквано пита армейския генерал:

— Очевидно това ще бъдат последните наши настъпателни операции на Запад… И си мисля сега: а колко бяха всичко през тази война?

— Затруднявам се веднага да кажа — отговаря Алексей Инокентиевич Антонов, — но предполагам, че големи стратегически операции, включително отбранителни, сме провели повече от четирийсет.

Антонов е близо до истината: за периода 1941–1945 г. фронтовете под ръководството на Ставката са провели около петдесет стратегически (отбранителни и настъпателни) операции. Докато първите десет-петнадесет „глави“ на войната върховният главнокомандващ, щабовете и сражаващите се войски „пишат“ под диктовката на врага, останалите тридесет и пет-четиридесет те създават там и тогава, където и когато смятат за нужно. Главните герои във великата книга за войната са съветските мъже и жени, войниците, командирите, политическите ръководители. Колкото до самия летопис на този гигантски труд, той се е създавал в щабовете на фронтовете и на армиите, в Генералния щаб, в Ставката. В началото на войната фронтовете са 5, но после стратегическата обстановка принуждава Ставката да ги увеличи (през юли 1943 г. например са били вече 12). Тази безпримерна епопея завършва на 8 фронта. След Сталинград Сталин не скрива увереността си, че е разкрил „тайните“ на стратегията, на оперативното изкуство и тактиката. Докато по отношение на стратегията той действително забележимо напредва, в оперативното изкуство и в тактиката си остава дилетант до края на войната. В една от телеграмите си до Александров и Фьодоров Сталин упреква командването на Воронежкия фронт, че не умее да воюва.

„Смятам, че е позор за командването на фронта поради немарливост и неразпоредителност четири наши стрелкови полкове да бъдат обкръжени от вражеските войски. Би трябвало да се научите за три години война правилно да водите войските.“[1]

„Би трябвало да се научите“ — така може да говори само човек, който отдавна се е научил. Сталин не се и съмнява, че е овладял изкуството на въоръжената борба така, както владее и изкуството на политическата борба. А чете нотации не на някакви митични Александров и Фьодоров, а на напълно конкретни личности. Както знаем, „вождът“ много обича „секретността“. И внася своя дял в стратегическата маскировка и дезинформирането на противника. Под името Александров от 15 май 1943 г. действа Василевски, а Фьодоров е Толбухин. Ето и оперативните псевдоними на някои пълководци. Валидността им е била предварително определена и държана, естествено, в най-строга тайна.

Баграмян И. Х. — Христофоров

Будьони С. М. — Семьонов

Булганин Н. А. — Николин

Василевски А. М. — Александров, Михайлов

Ватутин Н. Ф. — Фьодоров, Николаев

Воронов Н. Н. — Николаев

Ворошилов К. Е. — Ефремов, Климов

Жуков Г. К. — Константинов, Юриев

Конев И. С. — Степанов, Степин

Рокосовски К. К. — Костин, Донцов

Сталин Й. В. — Василиев, Иванов.

Сталин настоява за такова кодиране. Въпреки че и без истинските подписи може да се разбере кой изпраща едно или друго съобщение. Текстът на документа разкрива „тайната“. Ето например едно от многото съобщения:

„До другаря Константинов (Жуков)

Предавам ви съображенията на Михайлов (Василевски). Съобщете мнението си. От телеграмата на Михайлов не личи ролята на 57-а армия в общото настъпление за ликвидиране на обкръжения, противник. След разговор с Михайлов се изясни, че 57-а армия ще действа от района на Ракитино, Кравцов и Цибенко в общо направление към совхоза Горная Поляна и Балка Песчаная…

Василиев (Сталин)“[2]

Ако противникът бе успял да прехване и да дешифрира телеграмата, надали биха го заблудили типично руските имена…

Стига се дотам, че Ставката „заграбва“ не само определянето на общите и частните задачи на един или друг фронт, но в значителна степен и планирането на операциите. Създадените главни командвания на войските от направленията Северозападно, Западно и Югозападно веднага са поставени в безправно положение. И след създаването на главните командвания Ставката продължава да ръководи през главата им фронтовете, да дава разпореждания, да държи за изпълнението на едни или други указания на върховния главнокомандващ. Често пъти се създава впечатление, че главните командвания са нужни на Сталин не за да бъде облекчено управлението на войските, а за да играят ролята на дежурни „изкупителни жертви“, на постоянни обекти за остра критика. В действителност те не са имали право да се разпореждат с намиращите се резерви и авиационни съединения, дори и да взимат самостоятелно решение без съгласуване със Ставката. При разговорите си с командващите фронтове Сталин не само не се съобразява с плановете и разпорежданията на главните командвания, но често пъти ги избутва встрани. Разговаряйки например по прекия телефон с командващия Кримския фронт генерал Козлов, Сталин нарежда:

„Цялата 47-а армия трябва незабавно да започне изтеглянето си зад Турския вал, като се организира ариергард и се прикрива от авиацията… Всички заповеди на гладното командване, противоречащи на току-що предадените нареждания, можете да смятате, че не подлежат на изпълнение…“[3]

Главните командвания и техният немногоброен апарат се използват най-често за реализиране не на собствените им замисли и планове, а на директивите на Ставката. И до края Сталин така и не стига до принципност в отношенията си е главните командвания. Няколко месеца след създаването им са разформировани. Наистина след известно време двете главни командвания отново са възстановени, но ще просъществуват само до лятото на 1942 г. Сталин вижда в това оперативно звено за ръководство на фронтовете само междинна брънка. При строгата централизация, която той винаги поддържа, тези регионални органи за стратегическо ръководство изобщо не могат да се проявят.

Както стана дума, по-малко от една четвърт от всички операции са отбранителни. А как Сталин и Ставката ги подготвят и водят, ще ви кажа веднага; повечето стратегически отбранителни операции през 1941 г. (в Прибалтика през юни-юли, в Белорусия — пак по това време, в Западна Украйна — през лятото, в Заполярието и в Карелия — през есента, Киевската операция — през юли и август, Смоленската — през периода юли-септември, както и някои други) изобщо не са планирани предварително. Провеждането им е наложено от противника, той диктува условията и действията на съветските войски често имат спонтанен характер.

В годините преди войната въпросите по организирането и воденето на продължителна стратегическа отбрана в мащабите на цялата страна не са разработвани както трябва нито на учения и маневри, нито на теория. По всяка вероятност оня, който преди войната би предложил да се разгледа възможността за организиране на отбрана по Днепър, край Москва или край Ленинград, незабавно е щял да бъде обвинен в пораженство, в измяна и предателство. Не е предприемано дори и едно абстрактно по същината си изучаване на въпросите по организиране на стратегическа отбрана в големи мащаби по отношение на времето и пространството. Ето тук със своята политика и погрешни действия Сталин до голяма степен „осигурява“ на противника изненадата.

Ставката и командванията на фронтовете, давайки директиви и заповеди за стратегическа отбрана, преследват една главна цел: да бъде спрян и обезкървен противникът и да се създадат благоприятни условия за контранастъпление. Макар че по-късно, с благословията на Сталин, пропагандистите и някои историци започват да виждат в катастрофалното отстъпление дълбоко скрит замисъл „да бъде изтощен врагът“ с активна отбрана. Към преднамерена, планирана стратегическа отбрана съветските войски прибягват, ако не се лъжа, само веднъж — през лятото на 1943 г. Сталин не обича отбраната, нервничи, не разбира същината й. Старае се да решава отбранителните задачи не само с оперативни средства, но и с чисто административно-наказателни методи като споменатите вече заповеди №270 от 16 август 1941 г. и №227 от 28 юли 1942 г., както и с редица допълнителни разпореждания за активизиране на действията на преградните отряди и частите на НКВД в тила на фронтовете по най-опасните направления.

Върховният главнокомандващ няма опит в организирането на стратегическата отбрана. Но такъв опит нямат тогава и по-голямата част от военачалниците. Трябва да се има предвид, че пак по-голямата част от кадровия състав на Червената армия още през 1941 г. излиза от строя — толкова много са убитите, пленените и ранените военачалници. И макар че лятно-есенната кампания през 1942 г. се развива вече по-благоприятно (битката край Москва дава морален допинг на войските, противникът не настъпва вече по целия фронт, а само по Югозападното направление и в значителна степен загубва първоначалната внезапност на ударите си), Сталин като върховен главнокомандващ не може да вникне по-задълбочено в особеностите на отбранителните сражения. Ясно му е само, че размахът на отбранителните операции през лятото на 1942 г. не може да бъде вече такъв, както през 1941 г. Тогава дълбочината на отстъплението на нашите войски е от 850 до 1200 километра.

Сталин мисли, че вече е малко вероятно каквото и да е по-голямо или по-ограничено съществено отстъпление. В заповедта си по случай Деня на Червената армия — 23 февруари 1942 г. — народният комисар на отбраната заявява: „Ликвидирано е онова неравенство в условията на войната, което беше създадено от внезапността на немскофашисткото нападение… Достатъчно беше да изчезне в арсенала на немците моментът на внезапност, за да се изправи немскофашистката армия пред катастрофа.“[4] Но Сталин пропуска обстоятелството, че концентрирането на противниковите войски в по-тесни участъци от фронта и съсредоточаването им там, където той като върховен главнокомандващ не е очаквал, ще поставят отново Червената армия в критично положение, макар и по-малко опасно, отколкото предишната година. Но и сега, пробивайки фронта на няколко места, противникът успява да се придвижи на 500–650 километра (почти два пъти по-малко, отколкото през 1941 г.). През идната година пространствените успехи на германците ще се ограничат само до 20–30 километра… Нашето командване не успява своевременно да охлади и задържи настъпателния устрем на германските войски през лятото на 1942 г., защото Сталин надценява собствените ни сили и настоява през цялото време да се осъществяват едновременно, макар и частични настъпателни операции. И само благодарение на големите стратегически размествания на войските най-сетне врагът е спрян на Волга. През втората половина на 1942 г. Ставката е принудена да изпрати на Югозападното направление над 100 стрелкови и танкови съединения и около 15 танкови корпуса. Ето до какво довежда фактът, че отново не са определени точно и навреме възможните направления и противниковите основни усилия.

През 1941 г. Сталин сбърква, решавайки, че главния си удар германската армия ще нанесе по Югозападното направление. Необходими са големи прегрупирания на войските и до началото на нашето зимно настъпление на Западното направление са струпани над половината от всички съветски дивизии, Сталин, както и Ставката като цяло смятат, че Западното направление ще остане главно за немците и през 1942 г., макар да допускат възможността от мощен удар и в югозападно направление. Но по време на лятната кампания през 1942 г. противникът нанася главния си удар в Югозападното направление. Налага се изводът, че през първия период на войната през лятото на 1941 и през 1942 г. Ставката не успява да определи вярно направленията на противниковите главни удари. За да се стигне и двата пъти до крайните изводи, които по-късно се оказват погрешни, е помогнал Сталин.

След като в Ставката са обсъдени плановете за 1942 г., Сталин настоява, както стана вече дума, да се изпрати „Директивно писмо“ до военните съвети на фронтовете и армиите, което да ги ориентира към настъпателни действия. В писмото се посочва, че „противникът е преминал към отбрана и строи отбранителни укрепени линии с цел да задържи придвижването на Червената армия“[5]. Но се налага да се водят отбранителни сражения, за каквито войските не са се готвили достатъчно. А Сталин поставя задачата „през 1942 г. да се осигури пълен разгром на Хитлеровите войски“. Още веднъж ще кажа, това е разбираемо от гледна точка на общото желание на съветския народ, но е било нереално.

Бие на очи, че когато разговаря с главнокомандващите и командващите фронтове по време на отбранителните операции, Сталин се чувства по-малко уверен, отколкото, когато войските настъпват. Често оставя Шапошников или Василевски, а по-късно и Антонов да ръководят обсъжданията, намесвайки се накрая в повечето случаи по едни и същи „парливи“ въпроси: да даде ли, или да не даде Ставката войски от резерва; препоръчва, кажи-речи винаги, да се използват по-активно авиацията и освен това се заканва на един или друг командващ армия или командир на корпус, които „объркват хорото“. Е, и още нещо: обичал е да напомня и за бдителността… Има десетки негови указания по този въпрос. Какво да се прави, характерът си казва думата. Ще предложа на вниманието ви няколко фрагмента от негови указания до отбраняващите се войски.

На 22 юни 1942 г. в края на разговора Сталин учи Тимошенко: „Евакуирането на фронтовата зона е нужно също и затова, за да не остане в тази зона нито един агент, нито едно подозрително лице, за да бъде стопроцентово чист войсковият тил…“[6]

На 22 юли същата година, разговаряйки с командващия Южния фронт Малиновски, Сталин дава израз на недоволството си от разузнавателните данни: „На вашите разузнавателни данни малко може да им се вярва. Съобщението на полковник Антонеску е прехванато и от нас. Телеграмите на Антонеску нямат за нас голяма стойност. Вашите авиоразузнавателни сведения също нямат голяма стойност. Нашите летци не знаят бойните редове на сухопътните войски, всяка по-голяма каруца с чергило им се струва танк, при което дори не са способни да определят чии именно войски се движат в една или друга посока. Летците разузнавачи много пъти са ни заблуждавали и са ни давали неверни сведения. И затова донесенията на летците разузнавачи приемаме критично и с големи уговорки. Единственото сигурно разузнаване е войсковото разузнаване, но именно войсково разузнаване нямате или е много слабо.“[7] Но, когато в един от докладите си Жуков съобщава „на наша страна премина немски войник, който е съобщил на войсковото разузнаване, че през нощта 267-а пехотна дивизия е сменила 23-а пехотна дивизия и че е видял части на SS“, Сталин предупреждава: „Не вярвайте много на военнопленниците“[8]. Всъщност Сталин предпочита на никого да не вярва — нито на пленници, нито на докладите на разузнавачите, нито на радиозасечките, нито на оценките на командващите.

През 1941 и 1942 г., изпитвайки неувереност, която умеел добре да скрива, върховният главнокомандващ все по-активно взима радикални решения. Едно от тях например е свързано с необходимостта от инженерно укрепяване на позициите; На Московското и Ленинградското направление са укрепени по 3–5 отбранителни линии, извършват се огромни инженерни работи. Сталин взима безпрецедентно решение — да бъдат създадени 10 инженерно-строителни армии, които са изпълнили предназначението си. През 1942 г. те постепенно са разформировани. Така че в първата година, година и половина от войната Сталин търси различни пътища, за да бъде заздравена отбраната на фронтовете.

Понякога му хрумва една или друга маниакална идея и той успява да я осъществи. Споменах, че е повярвал в големите възможности на леките кавалерийски дивизии, които, както го уверявал Будьони, щели да парализират тиловете на немските войски. Шапошников и Василевски изразяват предпазливо скептицизма си, но Сталин държи упорито на своето:

— Вие подценявате възможностите на бързите подвижни кавалерийски съединения. Мисля, че могат с рейдовете си да дезорганизират управлението, връзките, снабдяването, тиловете на немците… Как не разбирате това!

— Но за прикриването им от противниковата авиация ще са нужни допълнителни сили. Без авиационно прикритие те са беззащитни. При това кавалерийските дивизии са много утежнени — като че ли на себе си казва Шапошников.

Но съпротивата е слаба. Бързо започват да никнат леки кавалерийски дивизии с трихиляден състав. Към 1 януари 1942 г. броят им достига 94. Направени са опити за широко използване на кавалерията в нападенията по тиловите органи на фашистките войски. Някои от тези наскоци се оказват повече или по-малко сполучливи. Но след като германското командване започва да използва против кавалерията авиацията си, тези дивизии понасят големи загуби, тъй като нямат ефикасни средства за противовъздушна отбрана и не притежават достатъчна ударна мощ. Към края на 1942 г. броят на кавалерийските дивизии намалява, макар че до края на войната остават в строя 26 съединения. Сталин не настоява повече за масово използване на кавалерията и възлага на „червения конник“ с анахронично мислене — Будьони — да се занимава с нея. Със заповед на Ставката №057 от 25 януари 1943 г. маршалът на Съветския съюз Будьони е назначен за командващ кавалерията на Червената армия. Негов заместник става генерал-полковник Городовиков. През май 1944 г. Сталин си спомня още веднъж за кавалерията:

„До командващите войските на фронтовете

Копие: до др. Александров (Василевски)

до др. Будьони

Опитът от настъпателните операции на Червената армия през 1943 и 1944 г. показа, че там, където кавалерийските съединения се използват масирано, където се усилват с механизирани и танкови съединения и се поддържат от авиацията, там, където се използват по откритите флангове на противника за удар по тиловите му органи или за преследване… там кавалерийските съединения дават винаги добър боен ефект.

Като примери за правилно използване на кавалерийските съединения могат да служат 1-ви, 2-ри, 3-и и 4-и украински фронт с действията на 1-ви и 6-и гвардейски кавалерийски корпус, 4-и и 5-и гвардейски казашки корпус…

Като примери за неправилно използване на конницата могат да служат 1-ви прибалтийски, бившият Западен и 1-ви белоруски фронт, където 3-и и 6-и, 2-ри и 7-и кавалерийски корпус бяха подчинени на армиите и се използваха за тясно тактически цели.

Заповядвам: кавалерийските корпуси да се извадят от подчинение на командващите армия и да се използват занапред като средство на фронтовото командване за развиване на успеха и за удари по тиловите органи на противника…

1 май 1944 г. 24:00

Й. Сталин

Антонов“[9]

Заблуждавайки се относно настъпателната мощ на конницата, Сталин не разбира колко незначителна е ролята на кавалерията в съвременната война. Юначните времена, родили легендите за червените конници, са си отишли. В тази война кавалерията е способна да изпълнява само второстепенни, спомагателни задачи. Както винаги, Сталин дума не обелва за злополучните, предложени лично от него идеи. „Хвърковатите кавалерийски дивизии“, за съжаление, не парализират германските тилове, както му се иска на върховния главнокомандващ.

В настъпателните операции Сталин се чувства значително по-уверен. И винаги е нетърпелив. При планирането на бойните, действия през лятото на 1942 г., въпреки предупрежденията на Шапошников и на други военачалници, той е склонен да води активни действия по всички направления, без да съществуващ възможности за това. Битката край Москва убеждава върховния главнокомандващ колко важно е да се концентрират усилията в определено направление. Но веднага щом постига първия стратегически успех, той решава, че сега вече е по силите на Червената армия да води същите бойни действия по всички направления. Както си спомня Жуков, върховният главнокомандващ много пъти твърди, че след битката край Москва „немците няма да издържат на ударите на Червената армия, стига само да бъде организиран умело пробивът в отбраната им. Оттук именно се появи у него идеята да се започне, колкото е възможно по-скоро, общо настъпление по всички фронтове, от Ладожкото езеро до Черно море“. За разсъжденията на върховния главнокомандващ Жуков пише следното:

„— След поражението си край Москва немците са обкръжени, лошо са се подготвили за зимата. Сега е най-подходящият момент за преминаване в общо настъпление…

Никой от присъстващите не възрази против това и Сталин започна да развива своята идея по-нататък:

— Нашата задача е да не дадем на немците да си поемат дъх, да ги изтикаме на запад без спиране, да ги принудим да изразходват резервите си още преди да настъпи пролетта.

Произнася натъртено думите «преди да настъпи пролетта», спира за малко и после обяснява:

— Тогава ние ще имаме нови резерви, а немците няма да имат вече резерви…“[10]

Членовете на Политбюро и Ставката се съгласяват със Сталин, макар че по време на внимателното обсъждане Жуков, Шапошников и Василевски изказват съмненията си за реалността на замисъла. Но с няколко остри реплики Сталин кара всички да приемат становището му. Когато е уверен в нещо, трудно е да бъде разубеден. Не му въздействат дори разумните доводи. Решено е с войските на Северозападния, Калининския и Западния фронт, а също и със силите на Ленинградския, Волховския, Югозападния, Южния и Кавказкия фронт и Черноморския флот да се нанесат удари по противника. Както знаем днес, настъпателните операции на съветските войски в лятно-есенната кампания през 1942 г. не са имали успех. Ставката е разочарована от това, че Северозападният фронт не разгромява демянската групировка на противника. При явното си превъзходство в силите повече от двайсет съветски дивизии се опитват през целия май да сломят съпротивата на германските войски, но не успяват. Запазени са няколко заплашителни телеграми на Сталин до командването на фронта. Но и това не помага… Просто немците воюват по-добре от нас. Тесният, така наречен „рамушевски коридор“, атакуван от 11-а и 1-ва армия, не е прерязан с насрещни удари. Войските действат шаблонно, без инициатива. Дежурните съвети на Сталин „да се използва по-активно авиацията“ и да се създават „ударни юмруци“ имат твърде общ характер и не са в състояние да помогнат на фронта. В същото време все повече изнемогва полуобградената 2-ра ударна армия на генерал-лейтенант Власов. Сталин обвинява командващия Ленинградския фронт Хозин в „безинициативност и безотговорност“. Ясно е каква заплаха се крие в тия думи. Точно тогава Жданов съобщава за сигналите на заместниците на командващия фронта Запорожец и Мелников относно „недостойното поведение на Хозин“. Сталин избоботва в слушалката:

„Виж и доложи…“

Тогава Жданов поисква от Хозин обяснения по повод на обвиненията, отправени му от политическите му заместници. На 3 юни 1942 г. Хозин пише писмо до Жданов, в което посочва: „Запорожец ме е обвинил в битово разложение. Да, два-три пъти бяха при мен в квартирата телеграфистките, гледаха кино… Обвиняват ме, че много водка съм изразходвал. Не казвам, че съм въздържател. Изпивам преди обяд и на вечеря понякога две, понякога три чашки… Със Запорожец след тия сплетни не мога да работя…“[11] Два дни по-късно Жданов звъни на Сталин. След задължителния доклад казва най-накрая:

„А Хозин най-добре е да бъде освободен… С него работите не вървят.“

Със заповед на Ставката от 9 юни генерал-лейтенант Хозин е отстранен от командването на Ленинградския фронт. Наскоро след това Сталин го назначава за командващ армия, а малко по-късно го прави генерал-полковник и му възлага Особената група. После Хозин командва 33-а и 20-а армия, а още по-късно става заместник-командващ Западния фронт. Често пъти е трудно да се разбере смисълът на безкрайните прехвърляния на генерали от място на място. Обаче Сталин следи най-бдително за разместванията. И не прощава провиненията. На 8 декември 1943 г. Хозин пак попада в заповед на Ставката:

„За бездействие и несериозно отношение към работата генерал-полковник Хозин се отстранява от длъжността заместник-командващ Западния фронт и се оставя в разпореждане на началника на Главно управление «Кадри» при Народния комисариат на отбраната.

Й. Сталин

Жуков“[12]

Един ден Сталин, вече след Сталинград, когато вятърът на победата започва все по-силно да надува платната на неговата слава, след като изслушва Антонов, новия началник на Оперативното управление и първи заместник на началника на Генералния щаб, неочаквано се „разприказва“.

„Искреността“ на Сталин е била предизвикана може би от някакво недоумение, от друга страна, върховният главнокомандващ сигурно е искал да „поопипа“ по-обстойничко Антонов. Когато Антонов поисква разрешение да излезе, Сталин неочаквано откликва с дълъг въпрос, а всъщност разсъждение:

— Другарю Антонов! Вие никога ли не сте се замисляли защо много от нашите настъпателни операции през четирийсет и втора година се оказаха незавършени? Ето например Ржевско-Вяземската операция със силите на два фронта, операцията за деблокиране на Ленинград, зимното настъпление на войските на Южния и Югозападния фронт. Впрочем, нали вие бяхте началник-щаб при Малиновски?

— Да, другарю Сталин…

— В Крим имахте две армии и претърпяхте поражение, а после Харков… С какво си обяснявате тези провали? Само не ми казвайте, че съотношението на силите било еди-какво си, че сте разхвърляли на широк фронт средствата и авиацията и че лошо сте използвали танковете…

Антонов, който преди войната преподава обща тактика, не изгубва самообладание и доста ясно излага своето виждане за причините за несполуките:

— Миналата година, пък и сега още нашите действия са шаблонни. Ние не се бяхме научили да пробиваме отбраната едновременно на няколко участъка, използвахме незадоволително танковите съединения за развиване на успеха…

— Правилно започнахте, а после взехте да навлизате в подробности… Главното е в това — и върховният главнокомандващ поглежда многозначително Антонов, че след като се научихме да се отбраняваме, лошо, пък и сега не много по-добре, се справяме с настъплението. Накратко, все още не умеем добре да воюваме…

Сталин пак поглежда Антонов, усмихва се неочаквано — нещо, което крайно рядко се случва с него — и тихичко изрича:

— Свободен сте.

След победата при Сталинград у вожда укрепва увереността, че разгромът на фашистките войски не е кой знае колко далече. След като изслушва в последните дни на декември 1942 г. доклада на началника на Главното политическо управление Шчербаков за политическата работа в армията, Сталин, наблягайки върху всяка дума, казва: „Нужно е бойците да се настройват за изпълнението на конкретната задача: 1943 г. трябва да бъде гибелна за фашистките мръсници! Дайте указания на политическите органи да засилят работата си по укрепването на бойния дух. Ще настъпваме много и на широк фронт. Да, точно така, ще настъпваме! Само с отбрана и без настъпление фашистите няма да бъдат разгромени.“[13] Сталин разбира, че освен умението да се настъпва, каквото все още е недостатъчно у бойците и командирите и особено у висшия ръководен състав, са нужни висок боен дух, способност и готовност на хората да проявяват твърда воля за борба и победа. Такава воля, както и умение да се настъпва, често пъти не достигат. По указание на Шчербаков в политическите управления на фронтовете и в политическите отдели на армиите, корпусите и дивизиите се водят специални занятия с политическите работници и партийните активи за формите и начините за поддържане на висок настъпателен дух. В партийния архив е запазен доклад на Мехлис, изнесен на 9 януари 1943 г. пред политработниците от 2-ра ударна и 8-а армия на Волховския фронт. Темата е „За политическата работа в настъпателната операция“.

Мехлис, понижен в длъжност и звание от Сталин за кримската катастрофа, започва всеки нов ред от доклада си със славословие към върховния главнокомандващ: „Годината 1943 по указание на другаря Сталин (същите приказки са казвани и в началото на 1942 г. — б.а.) трябва да стане година на пълен разгром за немските завоеватели. С отбрана ние не можем да спечелим войната. Както се казва в наскоро излезлия сталински «Боен устав на пехотата», «За съветските войски настъплението е основен вид бой».“

По-нататък Мехлис се опитва да приспособи „теорията“ към политическата работа за увеличаване на моралния потенциал. „На война плътта намира изява в животинския инстинкт за самосъхранение, в страха от смъртта. А духът намира израз в патриотичното чувство на защитник на родината. Между духа и плътта възниква подсъзнателна, а понякога и съзнателна борба. Ако плътта вземе връх над духа — пред нас ще се появи страхливец. И обратно.“ Мехлис отделя особено внимание на необходимостта да проповядва увереност в мъдрото Сталиново ръководство. „Начело на страната, начело на армията стои великият пълководец другарят Сталин, чиято гениалност, воля за победа и непоколебимост нямат равни на себе си сред съвременниците му.“[14] Естествено, Мехлис не се залавя да напомня за своя „метод“ за разгаряне на „настъпателен жар“, използван от него в Крим през пролетта на 1942 г. Тогава той забранява да се копаят дълбоки окопи, а на плахо възразяващите командири безапелационно заявява: „Окопите — това е отбранителна психология. В най-близките дни тръгваме в настъпление. Другарят Сталин постави задачата в най-скоро време да освободим Крим.“

Струпалите се накуп като на парад дивизии с едва-едва оформена „плитка“ отбрана, с изнесени кажи-речи на предния край щабове на армиите и позиции на тежката артилерия стават обект на убийствения немски удар. Козлов и Мехлис, мислещи само за настъпление, довеждат фронта до тежко поражение.

Не си поставям за цел да разглеждам конкретните „глави“ на войната (по-подробно ще се спра на Сталинградската битка и на ролята в тях на върховния главнокомандващ. Но ще спомена, че след битката при Сталинград чувствително се повишава оперативното майсторство не само на командирите, щабовете и ръководените от тях войски, но забележимо по-ефективно започва да работи и Ставката. Сталин успява да вдъхне на най-висшия военен орган по-голям динамизъм, повече целенасоченост и обоснованост на решенията.

Войната е суров учител. Милионите жертви, несполуките, катастрофите, от една страна, и невижданото мъжество на съветските воини, от друга, не може да не са научили на военно изкуство военачалниците и пълководците, много от които се изкачват в горните етажи на военната структура буквално в навечерието на войната или едва в хода на бойните действия. Кървави са уроците на войната. Невъзможно е било да не оставят диря и у Сталин; той започва да действа по-предпазливо, по-обмислено, по-целенасочено. Но стилът му — насилнически, груб, често пъти безпощаден спрямо претърпелите поражение — си остава същият. С годините нещо се променя и у него, обаче диктаторската, цезарската му природа още по-силно се проявява и добива още по-ясни очертания. „Тежката му ръка“, безапелационността, категоричността и подозрителността му са почувствали мнозина, които са били в досег с него по време на войната. Но тогава е било трудно да се види тази страна на характера му. Та нали Сталин е бил за всички месия, спасителят, победоносният пълководец! За да се преценят действията му във връзка с настъпателните операции, може да се прегледат някои извадки от неговите директиви, разпореждания и заповеди през втория и третия, последния период на войната:

„Южния фронт

до другарите Ерьоменко и Хрушчов

Копие: до др. Малиновски

Превземането на Батайск от нашите войски има голямо историческо значение. С овладяването на Батайск ние преградихме пътя на противниковите армии към Северен Кавказ, няма да позволим да се изтеглят в районите на Ростов, Таганрог и Донбас 24 немски и румънски дивизии. Врагът в Северен Кавказ трябва да бъде обкръжен и унищожен, така както беше обкръжен и унищожен при Сталинград…

23.01.43 06:30 мин.

Й. Сталин

Потвърдено по телефона. Боков“[15]

Но за съжаление трудно е да се повтори битката при Сталинград. Желанието на Сталин не е подкрепено нито с майсторството, нито с възможностите на съветските войски. Част от силите на 1-ва танкова армия на вермахта си пробива път през Ростов към Донбас, а останалата част се отдръпва към Таманския полуостров и долното течение на Кубан…

„Югозападния фронт

до др. Фьодоров (Толбухин)

Вместо предложения от вас план на операцията по-добре би било да се приеме друг план с ограничени задачи, но по-осъществими в дадения момент. Общата задача на фронта в най-близко време ще бъде да не се допусне изтеглянето на противника към Днепропетровск и Запорожието и със силите на целия фронт да се вземат всички мерки, за да се задържи донецката групировка на противника в Крим, да се затворят проходите през Перекоп и Сиваш и по този начин донецката групировка на противника да се изолира от неговите войски в Украйна. Операцията да започне възможно най-скоро. Вашето решение пратете в Генералния щаб за сведение.

11.2.43 г. 04:05 мин.

Василиев (Сталин)

Предадено по телефона от другаря Сталин. Боков“[16]

От текста на телефонограмата вече се усеща пълната увереност на Сталин в собствените действия. С лека ръка отклонява плана на Толбухин и диктува свой, без да бъде предварително разработен в Генералния щаб. А решението на Толбухин, както личи от шифрованата телеграма, трябва да се основава напълно на разпореждането на Сталин и да бъде изпратено после в Генералния щаб само „за сведение“. Докато по-рано Сталин не взима еднолично подобни решения, а се обляга повече на Генералния щаб, сега той вече се чувства способен да взима самостоятелно важни и отговорни решения. Друг е въпросът, доколко са мъдри и обосновани; може например различно да се оценява стремежът му да „се задържи“ и да „се затвори“ германската групировка в Крим.

Сталин се научава да ръководи бойни действия и сега иска всички да се научат. По негова инициатива във войските се изпращат многобройни директивни писма, с които се предписва по-активно да се овладява опитът от настъпателните действия. Ето един от тези документи, адресирани през май 1944 г. до командващите фронтове:

„Във всички фронтове да се организират разбори на проведените най-характерни операции и боеве. Разборите с командващите и началник-щабовете на армиите и корпусите и с началниците на родовете войски във фронта и армиите да преминават под ръководството на командващия фронта, а с командирите на дивизии и полкове и със съответните началници на родовете войски — под ръководството на командващия армията. На разборите наред с изтъкването на положителните страни в бойните действия на собствените войски да се разкриват проявилите се недостатъци в организирането и воденето на операцията и боя, по-специално недостатъците в използването на родовете войски, в организирането на взаимодействието им и в управляването на войските и да се дават указания относно начините за отстраняването им.“[17] Може би наред с бойната им и кървава практика този „учебен курс“ също е помогнал на съветските войски да завършат победоносно последната година от войната?

Връщайки се на разсъмване във вилата си, Сталин, притваряйки очи, изрежда в паметта си веригата от операции, „минали“ през мозъка, нервите и намеренията му. Времето бързо тече, но почти с всяка от тях са свързани някакви спомени, потънали в миналото вълнения, приятни чувства след поредния успех. Наистина, колко много операции са минали през неговото съзнание през 1943, но особено през 1944 и победоносната 1945 г.: Орловска, Белгородско-Харковска, Смоленска, Донбаска, Черниговско-Полтавска, Новоросийско-Таманска, Нижне-Днепровска, Киевска, Ленинградско-Новгородска, Кримска освободителна, Виборгско-Петрозаводска, Белоруска, Лвовско-Сандомирска, Яшко-Кишиневска, Източнокарпатска, Белградска, Будапещенска, Висло-Одерска, Виенска, Източнопомеранска, Берлинска, Пражка… Не, колкото и да рови в паметта си, Сталин не може сега да си спомни всичко. Непрекъснато го измъчва и мисълта: върху петдесетте отбранителни и настъпателни операции (а дали са само толкова?!) е опънато огромното платно на войната с нейните сражения, боеве, поражения и победи. И всичко това е „минало“ през главата и сърцето му, силно и отведнъж е състарило вече не тъй младия върховен главнокомандващ. Сега той мисли за себе си, а не за народа, не за милионите негови съотечественици, за които тази война също е „минала“ през умовете и сърцата им, но не само през ума и сърцето, а и през реки от собствената им кръв, които са заплатили за победата в нея с милиони човешки живота.

Сталин е свикнал отдавна да борави със съдбите на милиони хора. Те са безликото множество, а той — „вождът“. Убеден е, че така е било винаги, от памтивека. Така и ще бъде. Прелистих стотици и стотици оперативни документи, диктувани или подписани от Сталин през четирите години на войната, но не срещнах, струва ми се, нито един, с който да е поставена задачата да се пести живата сила, да не се хвърлят бойците в неподготвени атаки, да се проявява грижа за опазване живота на неговите съотечественици… Сигурно не съм прав. Има един документ, който никак не съответства на характера на Сталин. Ще ви го цитирам.

„До командващия Западния фронт др. Жуков

До члена на военния съвет на Западния фронт др. Булганин

До заместник-командващия Западния фронт др. Романенко

До командващия 61-ва армия др. Белов

До командващия 16-а армия др. Баграмян

17 август 42 г. 22 часът 00 мин.

По донесения от щаба на Западния фронт 387-а, 350-а и част от 346-а стрелкова дивизия от 61-ва армия продължават да водят бой в обстановка на обкръжение и въпреки и нееднократните указания на Ставката помощ и досега не им се оказва. Немците никога не изоставят своите части, обкръжени от съветски войски, и с всички възможни сили и средства се мъчат на всяка цена да си проправят път към тях и да ги спасят. У съветското командване трябва да има по-голямо другарско чувство към неговите обкръжени части, отколкото у немско-фашисткото командване. В действителност обаче се оказва, че съветското командване проявява значително по-малко грижи за своите обкръжени части, отколкото немското. Това е позор за съветското командване…“[18]

Но и тук Сталин призовава към грижи „за своите обкръжени части“, като че ли повече защото „немците никога не изоставят своите части, обкръжени от съветски войски“. Мотивът не е само странен, но и унизителен. Да се проявяват грижи за обкръжените, защото противникът ги проявявал… Много от командващите фронтове или командири на дивизии, както и много командири и политработници от различни рангове са изпитвали чувство на бойно другарство, чувство на болка за убитите, на горчивина за напразните загуби. Сталин смята, че войната, която е жестока по своята същност, оправдава и най-големите загуби. Докато командирите и бойците все още не са се били научили да воюват по правилата на военното изкуство, неумелите настъпателни операции и челните преки атаки на германските позиции са били продължителни и кървави. А същината на тези правила се свежда в края на краищата до една проста максима: поставените цели и победата да се постигнат с възможно най-малко жертви.

Често пъти в действията на Сталин виждаме само крайния резултат. А той е победоносен. И това дава основание благожелателно настроените чуждестранни автори да оценяват със суперлативи пълководческото изкуство на съветския върховен главнокомандващ. В своята интересна книга „Моята Русия“ Питър Устинов пише: „Вероятно никой друг освен Сталин не би могъл да направи същото във войната с такава степен на безпощадност, гъвкавост или целенасоченост, каквато изискваше успешното водене на войната в такива нечовешки мащаби.“[19] Не мога да се съглася с главното: „никой друг“. Ако това се отнася до „степента на безпощадност“ — да, сигурно е така. Но колкото до „гъвкавостта и целенасочеността“ — Русия никога не е била бедна на таланти. Винаги ги е имало, макар да са били унищожавани.

… Прекарвайки през съзнанието си десетките извършени операции, Сталин все пак отделя две от тях, най-близките до сърцето му — Сталинградската и Берлинската. След първата той отново се почувства не само политически вожд, но и пълководец. Втората увенча чудовищната по напрежение и ожесточеност четиригодишна битка. Това е триумф, който с един замах „изтри“, както му се струва, всички грешки и недомислици, „оправда“ безбройните жертви.

Имаше много победи след пораженията. Но Сталинград е град, който носи неговото име, а той именно стана причина за решителния поврат в хода не само на Отечествената, но и на цялата Втора световна война.

[1] ЦАМО, ф.3, оп.11550, д.13, л.209. ↑

[2] ЦАМО, ф.132-А, оп.2642, д.32, л.208. ↑

[3] Пак там, ф.96-А, оп.2011, д.26, л.78-80. ↑

[4] Сталин, И. В. О Великой Отечественной войне Советского Союза. М., 1946, с.78. ↑

[5] ЦАМО, ф.132-А, оп.2642, д.41, л.79-81. ↑

[6] ЦАМО, ф.96-А, оп.20) 1, д.26, л. 94–102. ↑

[7] Пак там, 114–122. ↑

[8] Пак там, 156–157. ↑

[9] ЦАМО, ф.132, оп.1, д.96, л.21. ↑

[10] Жуков, Г. К. Воспоминания и размышления. Т. 2, с. 232–233. ↑

[11] ЦПА ИМЛ, ф.77, оп.3, д.133, л.1-4. ↑

[12] ЦАМО, ф.3, оп.11556, д.14, л.86. ↑

[13] ЦАМО, ф.32, оп.193, д.109, л.6-29. ↑

[14] ЦПА ИМЛ, ф.386, оп.1, д.1, л.2-55. ↑

[15] ЦАМО, ф.132-А, оп.2642, д.13, л.163-164. ↑

[16] Пак там. ↑

[17] ЦАМО, ф.132-А, оп.2642, д.35, л.41. ↑

[18] ЦАМО, ф.3, оп.11556, д.9, л.287. ↑

[19] Ustinov, P. My Russia. Boston-Toronto, 1983, p.146. ↑

СТАЛИНГРАДСКОТО ПРОСВЕТЛЕНИЕ

За Сталинградската битка са написани десетки книги. И затова нямам никакво намерение да рисувам картината на тази забележителна операция от Втората световна война. Тя е добре известна. Моята задача е скромна: да покажа ролята на върховния главнокомандващ в това повратно сражение.

Вече споменах, че през цялото време Сталин е държал основните сили в центъра на съветско-германския фронт. Изпатил си веднъж от погрешната си оценка преди войната при определянето на направлението на главния удар на противника и преживял най-тревожните дни в живота си, когато германските войски са толкова близо до Москва, че би я достигнал снаряд от далекобойно оръдие, Сталин съсредоточава основните стратегически резерви по Западното направление. Но когато през втората половина на юни 1942 г. концентриралият големи сили противник започва настъпление по Югозападното и по Южното направление, става ясно, че резервите са нужни именно тук. До началото на юли отбраната на нашите войски се оказва пробита на голяма дълбочина в района на разграничителната линия между Брянския и Югозападния фронт. В резултат от мощния удар и на маньоврите на настъпващите групировки на немските войски 21-ва и 40-а съветска армия се озовават в обкръжение.

Сталин изпраща веднага Василевски на юг. Но от там започват да идват крайно неутешителни съобщения. През следващата седмица германските войски разширяват пробива до 300 километра. За няколко дни ударната групировка се придвижва на 150–170 километра, обхващайки от север Югозападния фронт. По същото време немците нанасят нов удар в посока на Кантемировка. Когато при поредния доклад Сталин разглежда картата с нанесената на нея опасна обстановка, пред очите му ясно се очертава призракът на второ (както през 1941 г.) катастрофално обкръжение на Югозападния фронт. Но сега той вече се е понаучил на нещичко, ориентирал се е в конкретните военностратегически въпроси и не се противопоставя на предложението за оттегляне на 28-а, 38-а и 9-а армия от състава на Югозападния фронт и на 37-а армия от състава на Южния фронт. Ставката дава указание за бързото изграждане на сталинградската отбранителна линия.

Сталин разбира своята непредвидливост. Още през май, след харковската катастрофа, Василевски предлага да се подсилят стратегическите резерви на Югозападното и Южното направление. Сталин не се съгласява. Страхува се за Москва. А сега се налага незабавно да се прехвърлят огромни контингенти войски. Обстановката се влошава и от това, че много от съединенията се оттеглят без никакъв ред. Голям брой дивизии и части по няколко дни нямат връзка с по-горните щабове. Нажежен летен прахоляк обвива разбърканите групи от хиляди отстъпващи бойци. Във въздуха отново са господари юнкерсите и месершмитите. Понякога се създава впечатление за хаос, за пълна неразбория, за повторение на най-лошите ситуации от 1941 г. Във военните архиви се пазят цял куп заплашителни телеграми на Сталин до командващите фронтовете: да се въведе ред в отстъпващите съединения, да се води бой до смърт, да не се напускат без заповед указаните линии. Ето няколко от тях:

„Сталинград

До Василевски, Ерьоменко, Маленков

Противникът е пробил вашия фронт с не много големи сили. Имате достатъчно възможности да унищожите вклинилия се противник. Съберете авиацията на двата фронта и се нахвърлете върху него. Мобилизирайте бронираните влакове и ги пуснете по околовръстната сталинградска железница. Използвайте димни завеси за объркване на врага. Бийте промъкналия се противник не само денем, но и нощем. Използвайте всички сили на артилерията и ракетните системи.

Лопатин за втори път злепоставя Сталинградския фронт със своето неумение и неразпоредителност. Установете над него строг контрол и организирайте втори ешелон зад гърба на армията на Лопатин.

Най-главното е да не се поддавате на паника, да не се страхувате от нахалния враг и да запазите вярата си в нашия успех.

23 август 1942 г. 16 ч. 35 мин.

Й. Сталин

Продиктувано по телефона от др. Сталин. Боков“[1]

Сталин си припомня Царицин. Тогава също бе възлагал особени надежди на бронираните влакове, също призоваваше за „нахвърляне“, за бой „не само денем, но и нощем“, за използване „всички сили“ на артилерията. Но сега положението явно се изплъзва от контрола на върховния главнокомандващ. Десетките му телеграми не са стратегически или оперативни указания и решения, а повик към съзнанието, волята и чувствата на сражаващите се, зов да изпълнят дълга си, придружен от заплахи за репресии.

След войната Сталин ще си спомни, че август 41-ва и август 42-ра за него са били страшно тежки. А по-рано толкова много е обичал лятото: Сочи, Ливадия, Мухалатка… Магнолии, щурчета, ласкавия шепот на морето, вълшебството на южните нощи… Колко отдавна е било всичко това! Всичко се е изгубило нейде в призрачните далечини на невъзвратимото… Знае ли някой за какво още може да е мислел диктаторът, свикнал да олицетворява със себе си волята на милионите? В дълбините на душата си диктаторите са самотни, колкото и много хора да ги заобикалят. Те винаги се страхуват дори да открехнат прозорчето на вътрешното си „Аз“, защото хората веднага ще видят абсолютната им морална уязвимост — бремето на властта е стъпкало всичко човешко у тях.

През тези юлски и августовски дни на 1942 г. началникът на Генералния щаб Василевски отива при Сталин като на заколение. Върховният главнокомандващ не скрива раздразнението си — често пъти взима импулсивни решения, понякога изпраща по един и същ въпрос телеграма след телеграма. Отново започва въртележката със смени и премествания на командващите. Често пъти иска да бъде свързан ту с един, ту с друг щаб. Заповедите и исканията му са едни и същи — сражаване до смърт! В повечето случаи не е в състояние да даде разумен оперативен съвет или да вземе решение. А войските продължават да отстъпват… И един ден, след редовния доклад на Василевски, Сталин започва да крачи нервно покрай масата с картата и заговорва неочаквано по съвсем друг въпрос:

— Заповедта на Ставката №270 от 16 август 1941 г. е забравена във войските. Забравили са я! Особено в щабовете! Подгответе нова заповед до войските с основна идея: „Отстъплението без заповед е престъпление, което ще се наказва с цялата строгост на военновременните закони…“

— Кога да ви докладвам заповедта?

— Още днес… Щом бъде готов документът, елате…

Вечерта на 28 юли 1942 г. Сталин редактира, основно предложения текст и подписва прочутата заповед №227 на народния комисар на отбраната на Съюза на ССР. След войната дълго време е грижливо укривана във военните архиви. Сега заповедта е публикувана в различни издания. Няма да я възпроизвеждам напълно, а само ще цитирам местата, където са отразени непосредственото творчество на върховния главнокомандващ, неговите формулировки и лично редактиране:

„Врагът хвърля на фронта все нови и нови сили и без да се съобразява с големите си загуби, пълзи напред, мъчи се да проникне във вътрешността на Съветския съюз, овладява нови райони, опустошава и съсипва нашите градове и села, насилва, граби и убива населението на съветската страна… Част от войските на Южния фронт, тръгвайки след паникьорите, изостави Ростов и Новочеркаск без сериозна съпротива и без заповед от Москва, опетнявайки с белега на позора своите знамена…

На фронта някои безразсъдници се утешават с приказки, че сме можели да отстъпваме и по-нататък на изток, тъй като територията ни била обширна, имали сме много земя, много население, че винаги сме щели да имаме хляб в излишък, и с това искат да оправдаят позорното си поведение по фронтовете. Но тия приказки са от край до край фалшиви и лъжливи, изгодни само за враговете ни.

След загубата на Украйна, Белорусия, Прибалтика, Донбас и други области територията ни стана много по-малка. Така че много по-малко са хората, зърното, металът, заводите, фабриките. Загубихме над 70 милиона население, над 800 милиона пуда зърнени храни (около 13 милиона тона — б.пр.) и над 10 милиона тона метал годишно. Вече нямаме предимство над немците нито в човешки резерви, нито в запаси от зърно. Да отстъпваме по-нататък означава да загубим себе си и заедно с това да загубим родината си…

Нито крачка назад! Такъв трябва да бъде сега нашият главен призив.“

Тия думи Сталин подчертава няколко пъти.

„Не бива да се търпят повече командири, комисари, политработници, чиито части и съединения напускат самоволно бойните си позиции. Не бива да се търпят повече командири, комисари и политработници, които допускат няколко паникьори да определят положението на бойното поле, да увличат в отстъплението си други бойци и да оголват фронта пред врага. Паникьорите и страхливците трябва да бъдат избивани на самото място.“

По-нататък Сталин редактира особено грижливо:

„а) без никакви изключения да се ликвидират отстъпателните настроения…

б) без никакви изключения да се свалят от поста им и да се изпращат в Ставката за привличане към военен съд командващите армии, допуснали самоволно оттегляне на войските от заеманите позиции…

в) да се сформират в състава на фронта от един до три (според обстановката) наказателни батальона (от по 800 души), където да се изпращат старшите и средните командири заедно със съответните политработници.“

По-надолу Сталин отново се връща към идеята, изложена за пръв път от него на 12 септември 1941 г. в телеграмата му до всички фронтове. Тогава той диктува следното:

„Във всяка стрелкова дивизия да се създаде преграден отряд от благонадеждни бойци в състав не повече от батальон (за всеки стрелкови полк по една рота) със задача да спират бягството на обхванати от паника военнослужещи, без да се въздържат от употребата на оръжие.“[2]

Сега Сталин излага тази стара идея в следната редакция:

„Да се сформират в състава на армията 3–5 добре въоръжени преградни отряда (до 200 души във всеки), да се разположат в непосредствения тил на неустойчивите дивизии и да се задължат в случай на паника и на безредно отстъпване на части от дивизията да разстрелват намясто паникьорите и страхливците… Да се сформират в състава на армията от пет до десет (според обстановката) наказателни роти (от 150 до 200 души във всяка)… Да се разположат в трудните участъци на армията, да им се даде възможност да изкупят с кръвта си своите престъпления спрямо родината…

Заповедта да се прочете във всички роти, ескадрони, батареи, ескадрили, екипажи и щабове.

Народен комисар на отбраната

Й. Сталин“

Буквално след два дни части от 192-ра и 184-а дивизия, сформирани наскоро, изоставят без заповед позициите си в района на Майоровски и се оттеглят към Верхне-Голубая. Сталин приема, че заповед №227 не е стигнала до войските на фронта. Към командващия Сталинградския фронт Гордов и члена на военния съвет Хрушчов полита страшна телеграма:

„Ставката на върховния главнокомандващ заповядва:

1. Незабавно да се донесе в Ставката какви мерки в съответствие със заповед №227 на Народния комисариат на отбраната са взети от военния съвет на фронта и военните съвети на армиите спрямо виновниците за отстъплението и спрямо паникьорите и страхливците както в посочените дивизии, така и в частите на 21-ва армия, изоставили без заповед Клетская.

2. В срок от два дни да се сформират за сметка на най-добрия състав от пристигналите на фронта далекоизточни дивизии преградни отряди от по 200 души във всеки, които да се разположат в непосредствения тил и преди всичко зад дивизиите от състава на 62-ра и 64-а армия. Преградните отряди да се подчинят на военните съвети на армиите чрез специалните отдели. Начело на преградните отряди да се поставят най-добрите по бойната си подготовка военнослужещи от специалните отдели.

За изпълнението да се донесе не по-късно от сутринта на 3 август 1942 година.

Й. Сталин

А. Василевски

Доложено на др. Сталин и утвърдено по телефона на 31.7.42 г.

Василевски“[3]

Както и през 1941 г., в някои части цари паника. Преди войната не се е обръщало нужното внимание на психологическата подготовка на личния състав, още повече че във войсковите части почти не е останал началнически състав от командири с опит и солидна подготовка. Макар да е известно, че в обстановка на повишена напрегнатост, когато е загубена увереността в постигането на поставената цел, отрицателната емоционална реакция спрямо опасностите крие трудни за контролиране действия. У човека се събужда стадното чувство, изгубва се способността за трезва оценка на обстановката. Сталин се опитва да реши този проблем с преградни отряди и наказателни роти и не отделя нужното внимание за повишаване ролята на командирите и политическите работници в тези екстремни условия.

Не знам дали е чел книгата на Наполеон „Мисли“, в която Ленин е подчертал следната фраза: „Във всяко сражение настъпва момент, когато след максимално напрежение и най-храбрите войници изпитват желание да побегнат. Тази паника се поражда от липсата на вяра в собственото мъжество; достатъчна е дребна случка, някакъв предлог, за да се върне у тях тази вяра; високото изкуство на пълководеца се състои в умението да ги създава.“[4] Личното мъжество на командира, твърдата му ръка, увереността му в собствените сили, решителният тон на командите му в такива ситуации играят огромна роля. Защото, каквато и да е обстановката, човек не претърпява поражение, докато не се признае за победен. Докато не е сломена волята му за борба, боецът е в състояние да изпълнява дълга си. Да върнат доверието му към собственото му мъжество са можели и са били длъжни да го направят само командирите и политическите работници. Но Сталин, както и по-рано, се опира повече на силовите, на наказателните мерки. В същото време в многобройните краткосрочни курсове не се обръща никакво внимание на психологическата подготовка. Сталин смята, и не без основание, че само нови победи могат да върнат увереността у личния състав. А в момента такива няма. Нещо повече, призракът на нова катастрофа не само не изчезва, а напротив, приближава се.

Ще напомня още веднъж как преценява аналогичните ситуации Троцки: „Масите не бива да се водят на смърт, без да има в арсенала на командването смъртно наказание. Войникът трябва да бъде поставен между възможната смърт отпред и неизбежната смърт отзад.“[5] Фактически Сталин казва същото (без, разбира се, да се позовава на Троцки) — напред смъртта е почтена, а назад — позорна.

Но Сталин не се ограничава само с подобни директиви. В обкръжение попадат, включително и през 1942 г., големи маси военнослужещи, някои от които се измъкват поединично или на групи. Командирите веднага се изпращат в специалните лагери на НКВД. И тъй като през юли-август 1942 г. се създава критична обстановка, Сталин отива и по-далече:

„До командващия войските на Московския военен окръг

До командващия войските на Приволжкия военен окръг

До командващия войските на Сталинградския военен окръг

До народния комисар на вътрешните работи др. Берия

За да се предостави възможността командно-началническият състав, намирал се продължително време на територия, окупирана от противника, и не участвал в партизанските отряди, да докаже с оръжие в ръка предаността си към родината, заповядвам:

До 25 август т.г. от контингентите командно-началнически състав, намиращи се в специалните лагери на НКВД, да се сформират щурмови стрелкови батальони…“

По-надолу следват названията на специалните лагери, където са затворени излезли от обкръжение командири и политически работници — Люберецки, Подолски, Рязански, Калачки, Котлубански, Сталинградски, Белокалитвински, Георгиевски, Уголни, Хонларски… Числеността на всяко щурмово подразделение се определя на 929 души. „Батальоните ще имат предназначението — се казва в директивата — да бъдат използвани в най-активните участъци на фронта.“

В тази директива, подписана от Сталин на 1 август 1942 г. с надпис „Особено важна“, са предвидени дори такива „дреболии“ като „каруцарите, ковачите, шивачите, обущарите, готвачите и шофьорите също да се комплектуват за сметка на специалния контингент“. А определението „специален контингент“ се дешифрира: „Бивши командири от рота нагоре.“[6] В много случаи вината на тези хора е само в това, че в резултат на неуспешно завършили боеве или бездарно командване от страна на по-горните щабове попадат в обкръжение, макар че после успяват да стигнат до своите, пробивайки си път със седмици, а понякога и с месеци. Но както можах да установя от документите, бившите командири са били безкрайно щастливи, когато ги изпращали на „най-активните участъци на фронта“. Повечето от тях оставят костите си там, но смъртта им давала надежда, че ще освободят себе си и семействата си от безчестие и наказание. При това в директивата ясно се казва: след участие в боеве в активните участъци на фронта „при наличие на добри атестации може да бъде назначен в редовните войски на съответните длъжности от командно-началстващия състав“.

В паметта на върховния главнокомандващ Сталинград си остава оня далечен Царицин, който изиграва толкова важна роля в живота му. Както изглежда, след Царицин Ленин е повярвал в способността на Сталин оперативно да решава проблеми, възникнали във връзка с разгарянето на въоръжената борба по фронтовете. След Царицин и Сталин започва още повече да вярва в себе си. Днес Сталинград става за него, както и за целия народ, символ на съпротивата спрямо новия отчаян натиск на врага.

А в това време събитията се развиват все по-бурно. Юли, август, септември и октомври бележат нарастване на напрежението, което достига връхната си точка през ноември 1942 г. Но дори тогава, когато съдбата на Сталинград още виси на косъм, Василевски запазва самообладание и възлага на група офицери от Генералния щаб в състав Гризлов, Тетьошкин, Бойков и други да изработят в строга тайна вариант за далечен обхват от север и от юг вклинилата се ударна групировка на противника. Запазила се е картата, на която Бойков е нанесъл първите очертания на бъдещата забележителна операция. Тогава Сталин обаче още не знае за това. Годината, която е обявил за „година на разгром на немските окупатори“, заплашва да стане година на нова голяма катастрофа. Върховният главнокомандващ по няколко дни не напуска кабинета си, унася се в тревожни сънища в стаята за почивка, като заръчва предварително на Поскрьобишев:

„След два часа да ме събудиш.“

Когато веднъж Поскрьобишев съжалява потъналия в дълбок сън смъртно уморен човек и го събужда половин час по-късно, Сталин поглежда часовника си и крясва грубо:

„Кога пък се извъди такъв филантроп! Я да ми се обади Василевски. Ама бързо! Филантроп с филантроп плешив…“

Валчестото лице на Поскрьобишев, преминаващо нагоре в обширна плешивина, си остава както винаги без никаква външна промяна. Помощникът издава само някакъв тих неясен звук, напомнящ на нещо като „Слушам“, и веднага изчезва зад вратата.

Позвънява Василевски, който само преди два дни се е върнал от Сталинград. Сталин го поздравява сухо и веднага го пита вкарани ли са в бой 1-ва гвардейска, 24-а и 66-а армия, превозени ли са бойни припаси, защото през септември кажи-речи са липсвали в Сталинград… Василевски докладва за обстановката, създала се вечерта на 3 септември: едно от хитлеристките танкови съединения си е пробило път до предградията на Сталинград… Сталин не издържа и прекъсва злобно Василевски:

„Ония там какво, не разбират ли, че ако предадем Сталинград, югът на страната ще бъде откъснат от центъра и едва ли ще можем да го защитим? Разбират ли там или не разбират, че това е катастрофа не само за Сталинград?! Да загубим ли искат главния воден път, а после и нефта?!“

Василевски изчаква да свърши потокът от гневни излияния на върховния главнокомандващ и спокойно, но с вътрешно напрежение в гласа продължава:

„Всичко, което в района на Сталинград е боеспособно, привличаме към застрашените участъци. Мисля, че шансовете да задържим града още не са загубени.“

След няколко минути Сталин отново позвънява на Василевски. Оказва се, че Василевски не е в Генералния щаб. На телефона е генерал-майор Боков. Сталин нарежда веднага да бъде намерен в Сталинград Жуков, който наскоро, на 26 август, е назначен с решение на Ставката за заместник на върховния главнокомандващ, и да му се предаде следното разпореждане… Млъква за малко и започва да диктува:

„Особено важно!

До армейски генерал др. Жуков

Положението на Сталинград е влошено. Противникът се намира на три версти от града. Сталинград може да бъде превзет днес или утре, ако северната група не окаже незабавна помощ. Поискайте от командващите войски, разположени на север и северозапад от Сталинград, незабавно да нанесат удар на противника и да се притекат на помощ на сталинградци. Всяко закъснение е недопустимо. Закъснението сега е равносилно на престъпление. Хвърлете цялата авиация в помощ на Сталинград. В самия Сталинград е останала много малко авиация.

Получаването и взимането на мерки съобщете без бавене.

Й. Сталин

3.9.42 г. 22:30. Предадено по телефона от другаря Сталин.

Боков“

Жуков скоро отговаря, че на сутринта 24-а, 1-ва гвардейска и 66-а армия ще започнат настъпление. Извършва се подготовка. Сталин реагира лаконично:

„До Жуков, Маленков, Василевски

Отговора получих. Чакам от вас по-нататъшно форсиране на удара, за да не се допусне падането на Сталинград.

Й. Сталин

4.9.42 г. 2 часът 25 мин. Предадено по телефона от др. Сталин.

Боков“[7]

Сталин иска през всеки два-три часа обобщено сведение от Сталинград, разговаря няколко пъти с Жуков и Василевски, когото е изпратил отново там. Разговорите му с Маленков не го удовлетворяват. Абсолютно безпомощен по военните въпроси, Маленков, изглежда, е бил изпратен от Сталин там само като негово око, способно единствено да напомня за исканията на върховния главнокомандващ и да събира информация за работата на щабовете. В частите Маленков е ходил един или два пъти, цялото останало време прекарва в щабовете, в специален кабинет, привиквайки сегиз-тогиз при себе си политическите ръководители и ръководителите на специалните отдели. Военачалниците се държали любезно с Маленков, но като знаели за ролята му на фронта, не влизали в разговор с него по своя инициатива.

На 5, 6 и 7 септември Жуков предприема няколко атаки от север. Но те са слабо подкрепени от артилерията и авиацията и не дават забележим положителен резултат. Сталин настоява атаките да продължат, като иска по-пълно да се използва авиацията (ще напомня, че това е „дежурното“ изискване на Сталин), както и другите средства:

„До армейски генерал Жуков

На 6 септември ще получите 2 полка изтребители. Единия от Камишин, другия от Воронежкия фронт… Трябва да имате предвид, че не са ограничени правата ви да прехвърляте сили на авиацията и всякакви други от Сталинградския и Югоизточния фронт на север и обратно. Разполагате с всички права да маневрирате по отношение на съсредоточаването на силите. Изпратени ви са вече три хиляди снаряда Н-20.

Й. Сталин

2 часът 35 мин. 6.9.43 г. Предадено по телефона от др. Сталин

Боков“[8]

Жуков е принуден да доложи скоро по телефона, че със силите, с които разполага, Сталинградският фронт няма да успее да проправи коридор и да се съедини с войските на Югоизточния фронт в града. Отбранителните позиции на германските войски са значително заздравени за сметка на привлечени части от войските край Сталинград. По-нататъшни атаки са безцелни и войските неизбежно ще понесат големи загуби. Сталин изслушва Жуков и го вика в Москва заедно с Василевски.

Именно тук, наведени и двамата над картата и съветвайки се с офицерите от Генералния щаб, Жуков и Василевски стигат до заключението, че е нужно да изтощават противника с упорита отбрана и същевременно да започнат постепенно подготовка за голямо контранастъпление със силите на фронтовете. Двамата военачалници решават, че основните удари трябва да бъдат нанесени по фланговете на германската групировка, прикривани от по-малко боеспособните румънски войски. Така се ражда замисълът, с който отиват при върховния главнокомандващ вечерта на 13 септември. Замисъл, който след осъществяването си става класика във Втората световна война, един от най-бляскавите примери в световната история на военното изкуство. Това е просветление. Но то не озарява Сталин, а бързо израстващите военачалници. Отначало Сталин не проявява особен интерес към идеята, като възразява, че сега най-главното е да се опази Сталинград, да не се пуснат немците в дълбочина, към Камишин. Изглежда, че не дооценява дръзкия замисъл, или го смята при създалата се обстановка за недостатъчно реален. Цялото внимание на върховния главнокомандващ е приковано към отбранителните боеве в Сталинград. Неведнъж съм отбелязвал, че в мисленето на Сталин способностите за прогнозиране явно изостават от способностите за незабавен анализ. Просветлението, като проява на оригинална идея, основана върху проникването в скритите видимо закономерности и тенденции в реалния живот, е нещо непознато за него. Той стига до някакво решение най-често по пътя на постепенното избистряне на въпроса, където интуицията няма особено значение. Но в случая Сталин, вниквайки малко по малко в идеята, чрез съгласието, заповедите и директивите си я прави своя собствена. И по съдържание, и по форма — „мъдро решение на Сталин“.

По времето, когато върховният вожд се запознава за пръв път със смелия и дързък замисъл на своите военни помощници, без които той просто не е в състояние да прояви решителност, в Сталинград се водят ожесточени улични боеве. Германците се вмъкват в града и след това повече от два месеца там се водят денем и нощем невиждани по своята разгорещеност схватки. На тази героична епопея на съветските воини е посветена книгата на Виктор Некрасов „В окопите на Сталинград“ — една от най-хубавите книги за миналата война. Докато в началото на настъплението по Югозападното направление завоевателите измерват темповете на придвижването си с десетки километри на ден, после с няколко километра, а през септември със стотици метри, то през октомври като най-голям успех се смята напредването с 40–50 метра, а към средата на октомври и това пълзене се прекратява. Ето кога заповед №227 с нейната прочута фраза „Нито крачка назад!“ е изпълнена буквално. Макар че в района на Сталинград завоевателите вкарват в боевете 22 свои дивизии и почти още толкова съединения на съюзниците си, военната машина на вермахта започва да заяжда.

Сталин може да си поеме дъх. Но той не позволява това нито на себе си, нито на другите. Членовете на Държавния комитет по отбраната и на Ставката, ръководителите в народните комисариати и НКВД буквално денем и нощем се занимават с реализирането на все по-нови и нови нареждания на върховния главнокомандващ. Той е повярвал в осъществяването на смелата операция по обкръжаване на противниковата групировка. Впрочем друг начин да се отвори пътят към юг, препречен вече наполовина от промъкналите се към Волга германски дивизии, не е можело да бъде намерен. Както в края на 1941 г., когато немците се готвят да маршируват по улиците на Москва, така и сега започва да им се привижда вече Кавказ с неговите запаси от нефт. И отново нашата армия, нашият народ с невиждано, направо нечовешко напрежение правят почти невъзможното. От 1 юли до 1 ноември 1942 г. по решение на Ставката на Сталинградското направление са прехвърлени 72 стрелкови дивизии, 6 танкови и 2 механизирани корпуса, 20 стрелкови и 46 танкови бригади. Сталин натиска, натиска, бърза… Много части тръгват към Сталинград недокомплектувани. Численият състав на повечето съединения не надминава 65%, а наличието на артилерия и танкове — 50-60%. С решения на върховния главнокомандващ значително са усилени 8-а и 16-а въздушна армия и вече през ноември противникът загубва господството си във въздуха.

Занимавайки се и с други военни въпроси, през ноември Сталин следи внимателно почти всеки ден предстоящата операция на трите фронта — Сталинградския, Югозападния и Донския. В Генералния щаб й дават условното име „Уран“. Върховният главнокомандващ строго държи за замисъла, времето, характера и последователността на операцията да знаят само крайно ограничен кръг от хора. Броели се буквално на пръсти. Координирането на действията на фронтовете възлага на Василевски.

Когато на 19 ноември започва контранастъплението, Сталин може би за пръв път добива достатъчна увереност в успеха. Не защото е успял да осигури значително превъзходство в жива сила и средства, но преди всичко защото нито една операция дотогава не е била подготвяна толкова грижливо. Наистина, само седмица преди началото й Сталин проявява съмнения — по същество в авиацията е постигнато не повече от равенство. А както отбелязах, той винаги е обръщал специално внимание на авиацията. И без да проявява каквато и да е скромност, изтъква себе си като особено компетентен по авиационните въпроси. Съмненията му са толкова силни, че е готов да отложи началото на операцията:

„Особено важно!

До др. Константинов (Жуков)

Ако авиационната подготовка на операцията при Иванов (Ерьоменко) и Фьодоров (Ватутин) не е удовлетворителна, операцията ще завърши с провал. Опитът от войната с немците показва, че операция против тях може да се спечели само в случай, че имаме превъзходство във въздуха… Ако Новиков мисли, че нашата авиация не е в състояние сега да изпълни тези задачи, по-добре е операцията да се отложи за известно време и да се натрупа повече авиация. Поговорете с Новиков и Ворожейкин, разяснете им този въпрос и ми съобщете общото ви мнение.

12. 11. 42. 4 часът

Василиев (Сталин)

Предадено по телефона от другаря Сталин.

Боков“[9]

В провеждането на операцията Сталин напълно се осланя на Жуков, като му дава пълномощия да уточнява състава на групировките, редица важни подробности, срокове. Дълбоко в душата си върховният главнокомандващ чувства, че Жуков значително по-добре разбира същината на разгръщащите се операции, скритите, вътрешните пружини на войната. Той все повече се надява на него. Четири дни преди да започне операцията, Сталин му изпраща още една шифрована телеграма, в която му предоставя правото окончателно да уточни деня за започване на контранастъплението:

„Особено важно!

Само лично!

До другаря Константинов (Жуков)

Деня за преселването на Фьодоров (Ватутин) и Иванов (Ерьоменко) може да определите по ваша преценка, а после да ми доложите за това при идването си в Москва. Ако възникне у вас мисълта някой от тях да започне преселването си един или два дни по-рано или по-късно, упълномощавам ви да решите и този въпрос по ваша преценка.

Василиев (Сталин)

15.11.42 г. 13 часът 10 мин.

Предадено по телефона от другаря Сталин.

Боков“[10]

Жуков използва това право — войските на Югозападния и Донския фронт преминават в настъпление (започват „преселването“) на 19 ноември, а Сталинградският фронт започва да се „преселва“ на 20 ноември. Обкръжаването на сталинградската групировка на противника завършва на 23 ноември.

Обикновено Сталин ляга да спи в 4–5 часа заранта. В дните на сталинградската епопея обаче нарушава това разписание — иска да му се докладва по-често от установения ред, включително и в 6 часа сутринта. Със зачервени от безсъние очи той отива до прозореца, вдишва от прохладата на мразовитата утрин, нахлуваща през открехнатото горно крило, и се вглежда във все още потъналия в тъмнина кремълски двор. Чел е някъде, че звездата на надеждата се вижда само сутрин. Чувства, вярва, че тя свети, но не може да я види във влажното и леденостудено разсъмване…

Малко по малко се е научил вече да „чете“ картата. И по-рано е обичал географията и сигурно дълго се е взирал в политическата карта на страната, на Европа и Азия. Но сега си има работа със специални военни карти, на които офицерите от Генералния щаб нанасят бързо новата обстановка. Червените и сините стрелки, назъбените ленти на отбранителните позиции, елипсовидните райони за съсредоточаване на резервите, накъсаните линии за придвижване на танковите колони, многото разяснителни надписи… Когато на 23-и вечерта Сталин вижда голямото червено колело на вътрешния обръч на обкръжението, образувано от 62-ра, 64-а и 57-а армия от състава на Сталинградския фронт, 21-ва армия от Югозападния фронт и 65-а, 24-а и 66-а армия от състава на Донския фронт, той изпитва смесено чувство на радост и тревога. Радост, защото най-накрая стана. И то къде — при Сталинград! Нима това не е знаменателно! Той не знае още какъв е точно броят на обкръжените германски войски (ще се окаже, че са повече от 330 хиляди души), но разбира, че ако всичко стане както е предвидено, това ще бъде началото на велик обрат. И тревога, защото, взирайки се във външния фронт на обкръжението, усеща, че немското командване ще направи всичко, за да деблокира 22-те обкръжени дивизии от 6-а и 4-а армия на вермахта. Не е забравил, че след обкръжаването на хитлеристката групировка край Демянск нашите войски така и не можаха да унищожат попадналия в обръча противник.

Да, и тук, както по-късно става ясно, унищожаването на обкръжената групировка се оказва по-сложно, отколкото се е предполагало. Създаването на непробиваем външен фронт протича по-лесно. Към края на декември противникът, опитвайки се да деблокира обкръжените германски войски в Сталинград, е отхвърлен 200–250 километра на запад. От края на 1942 г. стратегическата инициатива е в ръцете на Червената армия. А с армията на Паулус нещата се усложняват. Между документите, които всеки ден се докладват на Сталин, попада и преведена на руски заповед на Паулус до обкръжените войски:

„Заповед по армията

Да се разгласи за сведение до рота включително В последно време русите на няколко пъти се опитаха да влязат в преговори с армията или с подчинени на нея части. Целта им е напълно ясна: с обещания за капитулация в хода на преговорите да пречупят волята ни за съпротива. Всички ние знаем какво ни чака, ако армията престане да се съпротивлява — повечето от нас са обречени на сигурна смърт или от вражески куршум, или от глад и страдания в позорен сибирски плен. Едно е вярно: който се остави да бъде пленен, никога вече няма да види близките си! Имаме само един изход — да се бием до последния патрон въпреки усилващия се студ и глад. Ето защо всички опити за водене на преговори трябва да се отхвърлят, да се оставят без отговор, а парламентьорите да се пропъждат с огън.

Остава ни да се надяваме твърдо в спасението, което вече е тръгнало към нас.

Генерал-полковник Паулус

24 декември 1942 г.“[11]

След като прочита заповедта на Паулус и я отмества встрани, Сталин сигурно си е помислил: ето на такива генерали, офицери и войници се облягат плановете на Хитлер. В безнадеждно положение са, но се сражават. И още как…

Веднъж Жуков, вече след победата край Москва, разказва на върховния главнокомандващ за няколко разпита на пленници, които той лично е водел през есента на 1941 г. Тогава те го смаяли със своята самоувереност и убеденост в правотата на Хитлер. Особено силен бил нацисткият дух у младите войници и офицери, у летците и танкистите. Но заедно с това трябва да се признае, казва Жуков, че немският войник е добре обучен, дисциплиниран и привикнал на ред и организираност. Огромно значение за него има обстоятелството, че зад гърба му са натрупани многобройни победи над цяла Европа, че вярва сляпо в своето расово и национално превъзходство — вяра, внушавана му от Гьобелсовата пропаганда. Обилно полятата с романтизъм история на дедите му, шовинистичната упойка, цялата система на духовно видиотяване с надвисналата отгоре му йерархия от фюрери, сляпата вяра в особеното му арийско предназначение правят от човека със сива униформа фанатичен изпълнител на чужда воля. Хитлер обичал да повтаря думите на Ницше: нека послушанието стане вашата доблест! За добрия войник „Ти трябва“ звучи по-приятно отколкото „Аз искам“. И всичко, което ви е скъпо, трябва първом да ви бъде заповядано![12] Отначало така говорят само Хитлер и неговите оракули, но скоро тия думи почва да повтаря цялата маршируваща към войната нация. Фанатично опиянение под въздействието на една измамна идея. Милионите позиви, които съветските органи на специалната пропаганда се опитват да разпространят из окупираната от хитлеристите територия, стават обект на внимание за немския войник едва когато изпива чашата на поражението при Сталинград. На фронта просветлението идва обикновено не след победите, а след пораженията.

Когато върховният главнокомандващ прочита заповедта на Паулус, нито той, нито германският пълководец знаят, че след по-малко от две години, през октомври 1944 г., Паулус станал в дните на катастрофата генерал-фелдмаршал, ще подпише съвсем друг документ, запазил се в личния фонд на Сталин. Ще ви запозная само с една малка част от него:

„Германци!

26 октомври 1944 г. Генерал-фелдмаршал фон Паулус

Аз чувствах, че моят дълг към родината и възложената ми като фелдмаршал особена отговорност ме задължават да кажа на моите другари и на целия наш народ, че сега е останал само един изход от нашето наглед безизходно положение — скъсване с Хитлер и слагане край на войната.

Долна лъжа е твърдението на г-н Химлер, че с германските войници в руски плен се отнасят безчовечно, че с помощта на камшика и под дулото на револвера са принуждавани да правят пропаганда във вреда на отечеството си. В Съветския съюз се отнасят с военнопленниците хуманно и коректно…“[13]

Паулус още не знае, че ще прекара в Съветския съюз десет дълги години. Но това го чака. А днес армията на Паулус се сражава.

Едва сега, когато завършва сталинградската епопея, когато остават някакви си седмици до пленяването на Паулус, на неговите генерали и на остатъците от армията му, Сталин за пръв път осъзнава цялостно извършеното. Той разбира, че не става дума само за унищожаването и пленяването на стотици хиляди германски войници и освобождаването на огромни територии, така безславно предадени на окупатора през лятото и есента на 1942 г., не и за огромния международен резонанс от сталинградската победа. След Сталинград у народа ще се всели най-сетне оная непоколебима увереност, която в значителна степен ще раздруса, ще разклати способността на Германия да се бие за победа. За него, за Сталин, това е превалът. След Сталинград той ще се промени, ще повярва в себе си като върховен главнокомандващ. Но бързо ще забрави, че бляскавата идея за контранастъпление, родила се в момент, когато новото катастрофално поражение изглежда неминуемо, не е негова. Не той е нейният автор! Не са и само Жуков и Василевски. Скромните и незабележими наглед оперативни офицери от Генералния щаб със своите точни разработки и пресмятания ще избистрят идеята — една проста, може би дори елементарна идея за обкръжаване на вклинилия се дълбоко в нашата отбрана противник те ще я превърнат в брилянтен, до най-малката подробност обмислен план. Макар че в стратегията надали има малки, елементарни неща. Според мен изключителността не се състои в замисъла за обкръжаване на германската групировка със силите на три фронта, не е там разковничето! Опити за обкръжаване и реални обкръжавания е имало доста в Отечествената война и преди, и след Сталинградската битка. Интелектуален връх в стратегическата идея за Сталинградската настъпателна операция според мен е способността да се стигне до това решение в кулминационния момент на свръхтежката отбрана, заплашваща да се превърне в ново поражение. Да се съзре бялата лястовичка на възможната победа именно когато пожарищата, обхванали от край до край Сталинград, свидетелстват за отчаяното положение на сражаващите се съветски части и съединения. Не зная дали авторите са разбирали и това, че проектираната операция с нейния бляскав финал ще помогне на целия народ да съзре контурите на задаващата се така желана и тъй далечна засега победа. Сталинградската битка се превръща в колективно просветление.

Вече споменах, че отначало Сталин не оценява смелостта на идеята. Не той е осенен от спасителното вдъхновение. Но върховният главнокомандващ все пак успява да оцени голямата стойност на плана, който от всяка гледна точка може да бъде наречен шедьовър на военното изкуство. Когато след подробната обработка на въпросите върху оперативните карти, след дългите колонки от изчисления за материално-техническото снабдяване, рекогносцировките в районите на Серафимович, на Клетская и на други места Жуков и Василевски донасят картата план на контранастъплението, Сталин за пръв път се отказва да я проучва. Той живее вече с тази идея и се мъчи по всякакъв начин да вярва в нея. В ъгъла на картата върховният главнокомандващ надрасква с размах: „Утвърждавам. Й. Сталин“. Отдолу върху обрезната лента на картата са подписите на Жуков и Василевски.

Когато след 1945 г. ще се появят първите хвалебствени публикации за отделни операции във Великата отечествена война, Сталин ще бъде изненадан неприятно от факта, че освен него, „твореца на гениалния стратегически замисъл на Сталинградската настъпателна операция“, са споменати и заместникът му Жуков, началникът на Генералния щаб Василевски, командващите фронтовете Ватутин, Рокосовски, Ерьоменко, членовете на военните съвети Желтов, Кириченко, Хрушчов, началник-щабовете Стелмах, Малинин, Варенников и други военачалници. Той е свикнал вече с мисълта, че Сталинград, операцията по разкъсване на блокадата около Ленинград, контранастъплението при Курск, освобождаването на Деснобрежна Украйна, както и завършващите операции от Великата отечествена война са преди всичко негова заслуга като пълководец. Никога вече няма да е в състояние да дели лаврите с когото и да било. Една от причините Жуков и някои други пълководци да изпаднат в немилост след войната е нежеланието му да раздели славата с тях. Макар, разбира се, никой да не се е и опитвал да я дели. Просто в статиите, докладите, изказванията и филмите, където действащо лице е единствено само „непогрешимият пълководец“, понякога в изброяванията, в списъка, се споменават имена на командващи фронтовете, членове на военни съвети и началник-щабове. За командващите армии обикновено и дума не се казва. Главният герой на изминалата война — народът — е само фон за бляскавите деяния на „непобедимия пълководец“. Макар че днес, след като сме се запознали със стотици, с хиляди оперативни, политически и партийни документи от Втората световна война, можем с пълна убеденост да твърдим, че ролята си на върховен главнокомандващ Сталин е можел да изпълнява само благодарение на това, че в Ставката, в Генералния щаб, по фронтовете и във флотовете е имало изключително способни пълководци и военачалници. Нашата страна успява да възроди пълководческия си потенциал сред мъки, страдания и, ако мога така да се изразя, море от кръв. А това говори за неизчерпаемата й жизнена сила. Така се е раждало военното изкуство по време на Великата отечествена война. Сталин ще се научи да го използва.

[1] ЦАМО, ф.3, оп.11556, д.9, л.316. ↑

[2] ЦАМО, ф.3, оп.11556, д.2, л.175. ↑

[3] ЦАМО, ф.3, оп.11556, д.9, л.128-129. ↑

[4] Ленинский сборник, XII, с.383. ↑

[5] Троцкий, Л. Д. Моя жизнь. Т. 2. Берлин, 1930, с.141. ↑

[6] ЦАМО, ф.3, оп.11556, д.13, л. 210–212. ↑

[7] ЦАМО, ф.3, оп.11555, д.10, л.7-8. ↑

[8] ЦАМО, ф.3, оп.11556, д.10, л.9. ↑

[9] ЦАМО, ф.3, оп.11556, д.10, л.336. ↑

[10] Пак там, л.339. ↑

[11] ЦАМО, ф.32, оп.11309, д.159, л.87. ↑

[12] Вж. Ницше, Ф. Тъй рече Заратустра. С, 1990, с.65. ↑

[13] ЦГАОР, ф.9401, оп.2, д.97, л.178–180. ↑

ВЪРХОВНИЯТ ГЛАВНОКОМАНДВАЩ И ПЪЛКОВОДЦИТЕ

По време на войната Сталин не успява нищо да прочете освен донесенията, шифрованите телеграми, оперативните сборни сведения, плановете на операциите, отчетите на народните комисариати и дипломатическата кореспонденция. Библиотеките му във вилата и в кремълското му жилище сигурно се покриват с прах. Но няколко книги той все пак преглежда. Намерих една записка на Поскрьобишев до Сталин, в която се изброяват „книги за пълководческото изкуство“. Ето списъка, съставен, както може да се предположи, по указание на „вожда“:

1. С. Борисов. Кутузов. Москва, 1938.

2. М. Драгомиров. 14 години, 1881–1894. Санкт Петербург, 1895.

3. К. Клаузевиц. 1812 година. Москва, 1937.

4. Н. А. Левицки. Пълководческото изкуство на Наполеон. Москва, 1938.

5. Г. Леер. Основни въпроси (Военни етюди). Санкт Петербург, 1897.

6. Ф. Меринг. Очерци по история на войните и военното изкуство. Москва, 1940.

7. Н. П. Михневич. Суворов стратегът (съобщения на професорите от Академията на Генералния щаб). Санкт Петербург, 1900.

8. Ф. Молтке. Военни уроци. Москва, 1938.

9. Наполеон. Избрани произведения. Том 1. Москва, 1941.

10. К. Осипов. Суворов. Москва, 1938.

11. А. Петрушевски. Генералисимус княз Суворов. Санкт Петербург, 1900.

12. А. В. Суворов. Науката да се побеждава. Москва, 1941.

13. Е. Тарле. Нахлуването на Наполеон в Русия. 1812 г. Москва, 1938.

14. Ф. Фош. За воденето на войната. Москва, 1937.

15. Б. Шапошников. Мозъкът на армията. Москва, 1927–1929.

Срещу първи, десети, дванайсети и петнайсети номер има четири отметки, нанесени вероятно от Сталин. Много е възможно да е прегледал тези, а може би и другите книги за изтъкнати пълководци. Не току-тъй със започването на войната заповядва да окачат в кремълския му кабинет портретите на Суворов и Кутузов. Не е случайност и това, че в кратката си реч на Червения площад по време на парада на 7 ноември 1941 г., обръщайки се към войските, казва:

„Нека в тази война ви вдъхновяват мъжествените образи на нашите велики предци — Александър Невски, Дмитрий Донски, Кузма Минин, Дмитрий Пожарски, Александър Суворов, Михаил Кутузов! Нека ви осени победоносното знаме на великия Ленин!“[1]

Сталин неведнъж се връща към големите пълководци от миналото, черпейки от тях вяра в победата. Именно по негова инициатива са учредени пълководческите ордени „Суворов“, „Кутузов“, „Богдан Хмелницки“, „Александър Невски“, „Нахимов“ и „Ушаков“. Той съзнава, че на война бойните традиции се изявяват като спойка от юначното минало и народния епос — животворен източник на национално самосъзнание, чест и достойнство. Интересно е да се отбележи, че Мехлис, а после и Шчербаков са му съобщавали специално за изпълнението на неговите указания — отпечатване и разпределяне по фронтовете на брошури за прочути руски пълководци и военачалници.

Върху израстването на Сталин като върховен главнокомандващ, нека още веднъж да повторя, силно влияние са оказали мнозина, но преди всичко четирима съветски пълководци и военачалници — Б. М. Шапошников, А. М. Василевски, А. И. Антонов, и, разбира се, Г. К. Жуков. Анализирането на стотици и стотици документи на Ставката, военната кореспонденция, директивите и заповедите на върховния главнокомандващ, личните телеграми и докладите показва, че посочените по-горе трима маршали на Съветския съюз и един армейски генерал най-близко от всички други са сътрудничели на Сталин в годините на войната, най-често са имали контакти с него и са оставили най-дълбоки следи в съзнанието му. Разбира се, той е познавал добре почти всички командващи фронтове и армии, имал е на практика многобройни лични контакти с всички големи военачалници. Въз основа на анализа на архивните документи и мемоарната литература може да се каже, че Сталин се е отнасял със симпатии към К. К. Рокосовски, Н. Ф. Ватутин, А. Е. Голованов, Н. Н. Воронов, Л. А. Говоров, А. В. Хрульов. Ако се съди по телеграмите, служебните писма и резолюциите, върховният главнокомандващ е ценил И. С. Конев. П. С. Рибалко, П. А. Ротмистров, Д. Д. Лелюшенко, И. И. Федюнински, М. В. Захаров, И. С. Исаков, С. К. Тимошенко, Р. Я. Малиновски. Разбира се, поради вродената му необщителност и недостъпност Сталин рядко изразява симпатиите си публично. „Тежката му ръка“ неведнъж са изпитвали на гърба си мнозина пълководци и военачалници — И. Х. Баграмян, С. М. Будьони, К. Е. Ворошилов, В. Н. Гордов, И. В. Дашичев, Г. К. Жуков, Д. Т. Козлов, И. С. Конев, А. И. Лопатин, А. В. Мишулин, Д. И. Рябишев, И. В. Тюленев, Н. В. Фекленко, М. С. Хозин, Я. Т. Черевиченко и много други.

Мнозина от онези, издигнати преди войната във връзка с многото освободени длъжности, не доказват на дело способността си да бъдат военни ръководители от висок ранг. Войната прави суров подбор и отсейва безжалостно слабоволните, непохватните, случайните. Но главният „селекционер“ в този подбор е Сталин. Десетки генерали, които е сметнал за виновни в едни или други несполучливи операции, за едни или други поражения и грешки, или изчезват завинаги, или затъват в низините на военната йерархия. В края на май 1940 г., когато в Политбюро се разглеждат списъци на командирите, на които на 4 юни 1940 г. с постановление на Съвета на народните комисари ще бъдат дадени за пръв път генералски и адмиралски звания, Сталин още не знае, че повечето от хилядата командири, удостоени с тази чест, след малко повече от година вече ще са загинали, в плен ще попаднат над двеста от тях, а няколко десетки ще бъдат арестувани с негово съгласие. Мнозина ще бъдат разстреляни. Няколко стотици военачалници от такъв ранг ще отнесе войната. Такъв е жребият на новия пласт командири, дошли да заместят унищожените в навечерието на войната. И едните, и другите са били предани на отечеството си, но Сталин ги е оценявал само през призмата на предаността им лично към него. В основата на трагедията, сполетяла хиляди военачалници, е била подозрителността само на един човек! Помислете върху това! Защото, ако беше спрял тази страшна месомелачка, нямаше да има терор!

Още веднъж ще подчертая, най-голямо влияние върху Сталин като военачалник са оказали Шапошников, Жуков, Василевски и Антонов. По време на кървавите делници на войната Сталин усвоява азбучните истини на оперативното изкуство под тяхно въздействие. И докато по отношение на първата дисциплина така си и остава на равнището на посредствеността, в стратегията отива по-нагоре. Благодарение на тази „четворка“, всеки от тях е бил по различно време началник на Генералния щаб, представител или член на Ставката, или пък заместник на върховния главнокомандващ, Сталин успява да се прояви и като военен ръководител. При наличието на такова великолепно обкръжение е било трудно да не се прояви. Всеки от четиримата е във военно отношение неповторима творческа индивидуалност. Не може да не признаем, че Сталин е бил достатъчно умен да види това и да го оцени. Умът на тези талантливи военачалници буквално подхранва намеренията и решенията на върховния главнокомандващ.

Смея да твърдя, че най-голямо влияние върху Сталин (както впрочем и върху Жуков, Василевски, Антонов и много други) е оказал Борис Михайлович Шапошников. По волята на съдбата Борис Михайлович не е имал възможността лично, непосредствено да участва в големите победи (с изключение на битката край Москва), не му е било отредено пряко да участва в настъпателните операции в периода от 1943 до 1945 г., не успява да доживее до дългоочаквания и изстрадан ден на великата победа. Но неговото интелектуално влияние върху военностратегическия ешелон на съветското ръководство е несъмнено. Не е случайност, че измежду четирите книги от военноисторически характер по въпросите на стратегията и военното изкуство Сталин е отбелязал знаменития труд на теоретика и пълководеца Шапошников.

У маршала и професора щастливо се съчетават високата му военна култура, отличното образование, големият му команден опит, теоретичната му задълбоченост и огромното му лично обаяние. Като натура с особено силна воля Сталин потиска с безпощадността си всички, с които има работа. Но след като опознава по-отблизо Шапошников, той бързо осъзнава военната си „немощ“ пред ерудицията и логиката на маршала, умението му търпеливо да убеждава. Шапошников не е бил човек със силно изразени волеви качества. Но в замяна на това е имал остър, гъвкав и широкообхватен ум. Жестокият, безкомпромисен характер на Сталин някак си се стъписва пред интелекта, самообладанието и културата на представителя на старата руска военна школа. За особеното отношение на Сталин към Шапошников знаят всички. Жуков, който неведнъж си е патил от грубите и често пъти незаслужени натяквания на върховния главнокомандващ, пише: „Той изпитваше голямо уважение към маршала на Съветския съюз Борис Михайлович Шапошников. Обръщаше се към него само с малкото и бащиното му име и в разговорите си с него никога не повишаваше глас, дори ако не беше съгласен с доклада му. Б. М. Шапошников беше единственият човек, на когото Сталин разрешаваше да пуши в работния си кабинет.“[2] Това е извънредно рядък случай на доверие към военен специалист отпреди революцията. Почти всички други Сталин унищожава още преди войната.

Теоретик и практик в областта на подготовката на стратегически и оперативни резерви, Шапошников помага на Сталин да навлезе в изкуството на съсредоточаването, придвижването и използването им. Ще напомня, че когато по здравословни причини Шапошников напуска Генералния щаб и става началник на Висшата военна академия „К. Е. Ворошилов“, Сталин много често го е търсил по телефона и го е канел на заседанията на Държавния комитет по отбраната и на Ставката. Както изглежда, Шапошников е бил един от съвсем малкото хора, към които Сталин се е обръщал, без да се стеснява, за разяснение, съвет и помощ. Диктаторът имал „слабостта“ да се съобразява с мнението на тия, на които признавал високия им интелект. Макар духовната власт на Шапошников над Сталин да е частична, непълна, все пак тя е факт. Извисявайки се над политическото си обкръжение, състоящо се почти изцяло от безгласни „потвърдители“ и „нагаждачи“, Сталин неочаквано среща човек, чиято ерудиция го изпълва с уважение.

Като вижда дилетантската подготовка на Сталин по военните въпроси, проличаваща особено силно през първите месеци на войната, Шапошников, без да засяга достойнството на върховния главнокомандващ, тактично и същевременно настойчиво предлага да бъдат взети едни или други мерки. Така например през 1941 г. германските войски пробиват отбраната обикновено на разграничителните линии между частите и съединенията. Това се превръща в често наблюдаван и печален факт. Шапошников долага на Сталин този факт, изяснява му същината на въпроса и слага пред него директива на Ставката №98, адресирана до главнокомандващите направленията и до командващите фронтовете. В нея се отбелязва:

„Командващите и командирите на съединения (части) са забравили, че разграничителните линии винаги са били и са най-слабите места в бойните редове на войските. Противникът без особени усилия и често пъти с незначителни сили пробива там, създава флангове в бойните редове на отбраната, въвежда в пробива танкове и моторизирана пехота и подлага на заплаха от обкръжаване бойния ред на нашите войски, поставяйки ги в тежко положение…“

По-нататък се дават конкретни задачи по осигуряване отбраната на разграничителните линии и създаване на полоси на „пълна огнева преграда чрез организиране на кръстосан огън от частите, действащи на предна линия и разположени в дълбочина“[3].

Сталин се съгласява, но възлага на Шапошников да подпише директивата.

Шапошников се придържа към строги етични принципи и Сталин забелязва това. Знае, че Шапошников нарича обикновено събеседника си „гълъбче“. Имал е възможността да се убеди в изключителната му деликатност. Както си спомня главният маршал на артилерията Воронов, когато веднъж присъствал при доклада на Шапошников пред Сталин, маршалът казал, че въпреки взетите мерки от два фронта и до момента не са постъпили сведения. Сталин попитал началника на Генералния щаб:

„Вие наказахте ли ония, които не искат да ни информират за това, което се върши при тях по фронтовете?“

Борис Михайлович отговорил, че ще бъде принуден да обяви на двамата началник-щабове мъмрене. Ако се съдело по израза на лицето и по тона му, това дисциплинарно наказание приравнявал едва ли не с най-голямата дисциплинарна санкция. Сталин се усмихнал мрачно:

„При нас мъмрене се обявява във всяка партийна ядка. За военния това не е наказание.“

Шапошников обаче му припомнил старата руска военна традиция: ако началникът на Генералния щаб обяви мъмрене на началник-щаба на фронта, виновникът е длъжен веднага да подаде рапорт за освобождаване от длъжност.

Сталин погледнал Шапошников, както се поглежда един непоправим идеалист, но не казал нищо. Бившият царски полковник го обезоръжил с интелигентността си. Тази черта е помагала Шапошников ненатрапливо, тактично да учи върховния главнокомандващ на стратегия, на военно изкуство и дори по технико-тактически въпроси.

Когато постъпва на въоръжение реактивната артилерия, Сталин започва да настоява за най-активното й използване. Но, първо, все още не достигат както самите системи за изстрелване, така и бойни припаси за тях, и, второ, някои командири ги използват срещу лошо разузнати цели. В резултат новата техника още не показва силата си. Шапошников долага на Сталин причините за недостатъчната й ефективност и предлага да се изпрати до командващите фронтове и армии специална, от особена важност директива. Сталин се съгласява.

„Частите от действащата Червена армия получиха в последно време ново мощно оръжие, бойните системи М-8 и М-13, представляващи особено силно средство за унищожаване на живата сила на противника, на неговите танкове, моторизирани части и огневи средства. Дивизионите и батареите да използват М-8 и М-13 само по големи и предварително разузнати цели. Огънят по отделни малки цели е категорично забранен. Всички бойни системи М-8 и М-13 да се смятат за абсолютно секретна техника на Червената армия.

1 октомври 41 г. 4 ч. 00 мин.

Й. Сталин

Б. Шапошников“[4]

Докато Шапошников е помогнал на Сталин да вникне в суровата логика на въоръжената борба, в значението на ешелонирането при отбрана и настъпление и мястото на стратегическите резерви в операциите, Георгий Константинович Жуков, най-прочутият пълководец във Великата отечествена война, оказва влияние върху него в друго отношение. Сталин е видял в Жуков не само талантливия пълководец и проявяващ силна воля изпълнител на решенията на Ставката, но и човека, който му се сторил близък по характер в смисъл на решителност, безкомпромисност и напориста настъпателност.

Сталин се е убедил още от гражданската война в необходимостта от представители на висшата власт във военните съвети на фронтовете. Именно затова толкова често праща там представители на Ставката и в годините на Великата отечествена война. Сталин смята за свой главен представител Жуков (а после го прави и свой заместник). Защо? Защото Жуков според върховния главнокомандващ е способен, без да се спира пред нищо, да изпълнява на дело неговите решения, способен е на твърди, а понякога и жестоки постъпки, на изпълнена с непреклонна воля безкомпромисност. Жуков отговаря най-пълно на представата на Сталин за съвременен пълководец. Няма съмнение, че Жуков притежава всичко това. Но Сталин оценява както трябва само волевите качества на пълководеца, а умствената му сила — недостатъчно.

Днес всички знаем колко голяма е ролята на Жуков за разгрома на германските войски край Москва, за спасяването на Ленинград, в Сталинградската операция, в десетки други „глави“ от книгата на войната. За отбелязване е, че с нарастване на популярността и известността на Жуков, особено в края на войната, Сталин започва да се отнася с него все по-сдържано. И вече в края на войната, когато е нужно да се координират действията на три фронта в битката за Берлин, Сталин не възлага това на Жуков, а, макар и формално, го запазва за себе си. И изпраща маршала да командва 1-ви белоруски фронт. Върховният главнокомандващ мисли за бъдещето, за историята и не му се ще да дели с когото и да било заключителния, триумфалния акорд на войната, последната крачка към върха на победата.

Сталин разбира, че по твърдост характерът на Жуков не отстъпва на неговия. Усетил е непреклонността му, и то доста силно, още в началото на войната по време на бойните действия. В първите дни на септември 1941 г. например командващият Ленинградския фронт Ворошилов и членът на военния съвет на фронта Жданов се обръщат към Сталин за разрешение да минират корабите на Червенознаменния Балтийски флот и да ги потопят, ако възникне опасност Ленинград да капитулира. Сталин разрешава. И още на 8 септември Ворошилов и Жданов подписват съответното постановление.

В момента, в който военният съвет взима това решение, от Москва долетява Жуков с пълномощия от Сталин. „Ето мандата ми — казва Жуков, новият командващ фронта, подавайки пълномощното си, подписано от върховния главнокомандващ. — Забранявам взривяването на корабите. В тях има четирийсет бойни комплекта!“

През 1950 г., спомняйки си този епизод, Жуков ще каже: „Как изобщо може да се минират кораби? Да, възможно е да загинат. Но щом е така, трябва да загинат само в бой. И когато по-късно немците тръгнаха в настъпление в приморския участък от фронта, моряците така ги посрещнаха от своите кораби, че нападателите побягнаха. И още как! Шестнайсетдюймови оръдия! Представяте ли си каква хала е това?“[5]

За отменянето на решението на военния съвет от Жуков, а фактически на неговото, на върховния главнокомандващ разпореждане, Сталин научава от Жданов. Но оставя съобщението без никакви коментарии — не може да не е оценил смелостта и прозорливостта на новия командващ фронт и затова дава да се разбере, че всичко трябва да си остане така, както е решил Жуков. Сталин знае, че в критични минути Жуков може да бъде безмилостен и безкомпромисен. Това му допада, в неговия стил е. Жуков преследва безпощадно страхливците и паникьорите, готов е да вземе и най-сурови мерки, ако обстановката налага това. Например в критичния момент на отбраната на Ленинград през същия септември 1941 г. армейски генерал Жуков диктува заповед №0064:

„Военният съвет на Ленинградския фронт нарежда да се обяви пред целия команден, политически и редови състав, отбраняващ посочената линия, че за напускането й без писмена заповед на военния съвет на фронта или на армията всички командири, политически работници и бойци подлежат незабавно на разстрел.

Настоящата заповед да се обяви на командния и политическия състав срещу подпис. Да се разясни широко на войнишкия състав.“[6]

След като се подписва, Жуков дава заповедта да се подпише и от останалите членове на военния съвет: Жданов, Кузнецов, и Хозин. За да постигне привидно невъзможното, налагало му се е да прибягва и до такива мерки.

Естествено, това не се харесва на всички, особено на пострадалите — на отстранените от длъжност, дадените под съд и понижените в звание. В своите спомени „С очите на човек от моето поколение“ К. Симонов разказва как при обсъждането на романа на Казакевич „Пролет на Одер“, предложен за Сталинска премия, Сталин подхвърля: „Не всичко там е вярно изобразено: показан е Рокосовски, показан е Конев, но главния фронт там, на Одер, командваше Жуков. Жуков има недостатъци, на някои негови качества не се е гледало с добро око на фронта, но трябва да се каже, че той воюваше по-добре от Конев и не по-лошо от Рокосовски…“[7]

Сталин неведнъж е бил груб и несправедлив към Жуков не само след войната, но и по време на войната, особено в началото. През юли, когато възниква критична ситуация в района на Вязма, Жуков предлага да се нанесе контраудар в района на Елня, за да се предотврати излизането на германските войски в тила на Западния фронт. Без да доизслуша доклада, Сталин го прекъсва грубо:

— Какви ти контраудари, какви глупости бръщолевите, нашите войски не знаят дори как трябва да се организира отбраната, а вие предлагате контраудар…

— Ако смятате, че аз като началник на Генералния щаб съм годен да бръщолевя глупости, моля да ме освободите от длъжността началник на Генералния щаб и да ме пратите на фронта, където ще бъда по-полезен, отколкото тук… — отговаря Жуков.

Намесва се присъстващият на разговора Мехлис:

— Кой ви е дал право да разговаряте така с другаря Сталин?

След разговора Жуков е назначен за командващ Резервния фронт. Но Сталин не може да мине без такъв изтъкнат пълководец, макар Берия и Мехлис да се мъчели по всякакъв начин да компрометират Жуков. В първия период на войната Жуков става за Сталин „спасителен пояс“. Когато след неумелите действия на съветското командване немската група армии „Център“ успява да пробие отбраната и да обкръжи значителна част от войските на Западния и Резервния фронт, Сталин изпраща Жуков да оправя катастрофалното положение. Жуков си спомня, че Сталин посочил картата и подхвърлил с горчивина:

„Гледайте какво ни сервира Конев. След три-четири дни немците могат да дойдат до Москва. И най-лошото е, че нито Конев, нито Будьони знаят къде им са войските и какво прави противникът. Конев трябва да бъде даден под съд. Утре ще изпратя специална комисия начело с Молотов…“

Жуков взима извънредни мерки и успява да стабилизира обстановката. Благодарение на Жуков Конев избягва военния трибунал. Георгий Константинович го спасява, като го взема при себе си за заместник-командващ Западния фронт. Сталин скоро разбира, че не само увереността, решителността, „твърдата ръка“ на Жуков са способни да внасят поврат в организацията на бойните действия, но и самото присъствие на пълководеца на който и да е фронт по необясним наглед начин бързо става известно на войските и повдига бойния дух на личния състав. Ето какво си спомня бившият адютант на Жуков генерал Минюк за действията на неговия началник край Белгород, когато командването на Воронежкия фронт (Голиков и Хрушчов) изпуска управлението на войските: „В тревожния критичен час управлението на тези войски фактически взе в свои ръце Георгий Константинович. И никой не забеляза у Жуков и сянка от объркване. Напротив, в минутите, когато на хората им се струваше, че всичко се руши, всичко пропада и не им остава нищо друго освен отчаянието, той се стягаше, започваше да действа енергично и решително. Опасността не го обезкуражаваше, а го изпълваше с още по-голяма воля, все едно че се превръщаше в изпъната докрай пружина или в могъщ орел, готов да посрещне напора на бурята. В такива минути често забелязвах у Жуков навика му да изопва брадичката си като юмрук…“

Върховният главнокомандващ не може да не е почувствал, че Жуков олицетворява съвременния тип пълководец: гъвкаво, дръзко мислене, непоколебима решителност, обаятелен за командири, политработници и войници.

Сталин не е имал любимци. Просто той разчита на едни повече, а на други по-малко. Когато взима решение за съдбата на един или друг военачалник, не се ръководи от никакви сантиментални съображения — близко познанство, стари симпатии, минали заслуги. За него невинаги е имало значение какво му „нашепва“ обкръжението, с изключение може би на Берия. Известно е например, че вече след войната Берия и Абакумов скалъпват дело против Жуков. Използват дори негови фотоалбуми със снимки, където Георгий Константинович е заснет заедно с американски, английски и френски военачалници. Подслушвали са телефонните му разговори, ровили се в личните му архиви, проверявали са кореспонденцията му. В заповедта, подписана от генералисимуса на 9 юни 1946 г., се споменава за голям военачалник, изпратил писмо до ръководството на страната, в което се съобщава „за факти на недостойно и зловредно поведение от страна на маршал Жуков по отношение на правителството и върховния главнокомандващ“. Жуков бил загубил скромността си, „приписваше си заслуги, че е допринесъл най-много за големите победи“, събирал е край себе си недоволни.[8] Но самодържецът не се решава да се разправи с прославения пълководец. При цялата си подозрителност Сталин все пак проявява здрав разум и не предприема нищо. А по всяка вероятност Жуков е щял да бъде арестуван. На специалното заседание, което ръководи Сталин и на което освен групата висши военачалници, присъстват Берия, Каганович и други държавни дейци, въз основа на редица показания, направени от арестувани военачалници, Жуков е обвинен, че си „приписва лаврите на главен победител“. Някои военачалници, например Рибалко, се застъпват за Жуков и Сталин започва да се колебае. Решава да замени ареста с изпращане в периферийни окръзи — отначало в Одеския, а после в Уралския. Окончателното решение тогава взима Сталин. И никой друг.

Случва се понякога да чуваме, че Сталин бил суров, но справедлив. В разговор един защитник на това мнение се позова на съдбата на по-малкия син на върховния главнокомандващ — снел го бил от длъжност, без да го жали. Да, снел го е, но направил това, защото Василий Сталин е дискредитирал не толкова себе си, колкото баща си. Сталин е снемал от длъжност сина си не само след, но и по време на войната. През май 1943 г. Берия му съобщава за нови пиянски подвизи на Василий, който по това време е командир на въздушен полк. Побеснелият Сталин веднага диктува заповед:

„До командващия ВВС при Червената армия

маршала от авиацията др. Новиков

ЗАПОВЯДВАМ:

1. Незабавно да се снеме от длъжност командирът на авиационен полк полковник Сталин В. Й. и да не му се дават занапред каквито и да било командни постове без мое нареждане.

2. На полка и на бившия командир на полка полковник Сталин да се обяви, че полковник Сталин се снема от длъжността командир на полк за пиянство и разюзданост и за това, че покварява и развращава полка.

3. За изпълнението да се донесе.

Народен комисар на отбраната Й. Сталин

26 май 1943 г.“[9]

Сталин е толкова разгневен, че при диктуването не си забелязва грешките: само в едно изречение четири пъти споменава думата „полк“ и два пъти „полковник“… Обаче скоро след символичното „снемане“ доброжелателите долагат, че В. Й. Сталин се е „осъзнал“ и е готов „да изпълнява командна длъжност“. След известно време синът на Сталин поема пак командването на полк, а в края на 1943 г. вече е издигнат на длъжност командир на въздушна дивизия… Така че за справедливост на върховния главнокомандващ в случая не си струва да говорим, него повече го тревожи собственото му реноме.

Обикновено Сталин е и безмилостен, и непреклонен в кадровите си решения. Случвало се е наистина и да ги променя, но не веднага, а по-късно и без никакво, поне наглед, странично влияние. Обикновено не обяснява причините за едни или други свои решения. Мисля, че с това той се е опитвал да внуши на обкръжението си, на членовете на Държавния комитет по отбраната и на Ставката, че в своите решения за назначенията се ръководи изключително от интересите на работата, като взима при това под внимание способностите и проявите на човека. Например когато възниква въпросът на кого да се възложи окончателното ликвидиране на обкръжената противникова групировка край Сталинград, мненията се разделят. Но в края на краищата всичко решава отношението на самия Сталин към кандидата. Берия предлага да бъде оставен командващият Сталинградския фронт Ерьоменко. Жуков отдава предпочитание на Рокосовски. Като изслушва страните, както си спомня Жуков, Сталин слага край на спора:

„Аз поставям Ерьоменко по-ниско от Рокосовски. Войските не обичат Ерьоменко. Рокосовски се ползва с по-голям авторитет. Ерьоменко много лошо се прояви в ролята на командващ Брянския фронт. Не е скромен и обича да се хвали.“

„Но Ерьоменко ще бъде кръвно обиден от такова решение“ — възразява Жуков.

„Ние не сме гимназистки. Ние сме болшевики и трябва да поставяме начело достойни ръководители…“[10]

Сталин размества Жуков, Конев, Ерьоменко, Тимошенко, Хозин, Козлов, Ворошилов, Будьони, Баграмян, Голиков и много други военачалници. Това се диктува често пъти от суровата необходимост. Но върховният главнокомандващ дава понякога шанс да се докаже на дело, че грешката, пропускът, несполуката са били случайни. Представяйки този шанс обаче, Сталин не забравя старите грехове — когато говори за сталинградските проблеми, си спомня за несполуките на Ерьоменко на Брянския фронт.

Сталин знае, че в стремежа си да изпълни заповедта Жуков е способен да прибягва до крайни мерки. По инициатива и по предложение на Сталин през лятото на 1942 г. е решено да се извършат редица настъпателни операции на Западното и Северозападното направление с цел да се заздрави положението на съветските войски край Ленинград и Ржев. Операциите започват. Жуков командва тогава Западния фронт.

По време на пробива на германската отбранителна линия от 31-ва и 20-а армия той отдава заповед, с която по-късно не може да се гордее и дори не иска да си я спомня. Ето фрагмент от писмения му доклад до Сталин, в който обстойно съобщава за хода на операцията и за резултата от нея:

„За да се предотврати изоставането на отделни подразделения и за борба със страхливците и паникьорите, зад всеки атакуващ батальон от първия ешелон се движеха на танк специално назначени от военните съвети на армиите командири.

В резултат на всички взети мерки войските на 31-ва и 20-а армия пробиха успешно отбраната на противника.

Жуков

Булганин

7 август 1942 година.“[11]

Жуков е главното действащо лице в отбраната на Москва и в разгрома на фашистките войски на подстъпите към столицата. Историческата справедливост е поискала човекът, защитил столицата на отечеството, непосредствено да участва и в овладяването на вражеската столица. Сталин и тук прави рокада, разменяйки местата на Жуков и Рокосовски — Жуков става командващ 1-ви белоруски фронт, а Рокосовски — 2-ри белоруски фронт.

Жуков почти наизуст си спомня заповедта, която получава от Ставката и в която на 1-ви белоруски фронт се предписва да овладее Берлин:

„Ставката на Върховното командване ЗАПОВЯДВА:

1. Да се подготви и осъществи настъпателна операция с цел да се овладее столицата на Германия град Берлин и след не повече от дванадесет-петнадесет дни от започването на операцията де се излезе на река Елба.

2. Главният удар да се нанесе на плацдарма на река Одер западно от Кюстрин със силите на четири общовойскови армии и две танкови армии. В участъка на пробива да се привлекат пет-шест артилерийски дивизии за пробив, като се създаде плътност не по-малко от 250 цеви на един километър от пробива с калибър 76 мм и нагоре.

3. За осигуряване на главната групировка на фронта да се нанесат от север и от юг два спомагателни удара със силите на две армии всеки…

8. Начало на операцията — съгласно получените лично от вас указания.

Ставка на Върховното главно командване

Й. Сталин

Антонов

2 април 1945 г.

№11059“[12]

Сталин следи най-внимателно хода на операцията, след която ще бъде увенчан с венеца на триумфатор. Почти не се намесва в оперативните въпроси, като предоставя това на Жуков и Антонов. Но сутрешните и вечерните доклади започват със съобщения за хода на подготовката, а после и за хода на Берлинската операция. Жуков съобщава, че на практика хитлеристите са прекратили съпротивата си на запад, но на изток се бият ожесточено за всяка къща. Сталин реагира с телеграма в свойствения му дух — твърдо, безкомпромисно и решително:

„До командващия войските на 1-ви белоруски фронт

Получих шифрованата ви телеграма с изложение на показанията, дадени от немски пленник, относно това да не се отстъпва пред русите и частите да се бият до последния човек, дори ако американските войски стигнат в тила им до тях. Не обръщайте внимание на пленения немец. Хитлер плете паяжина в района на Берлин, за да предизвика разногласия между русите и съюзниците. Тази паяжина трябва да се разкъса с превземането на Берлин от съветските войски. Сечете немците без пощада и скоро ще бъдете в Берлин.

Й. Сталин

17 април 1945 г. 17 часът 50 мин.“[13]

Сталин следи с напрежение сражението в Берлин. Особено силно го интересува въпросът за пленяването на Хитлер. За пълнотата на триумфа му сега не му достига само едно — да залови жив фашисткия фюрер и да го предаде на съд пред международен трибунал. И макар Жуков да съобщава, че се водят боеве в Райхстага и по улиците към райхсканцлерството, желаното съобщение не идва. Най-сетне на 2 май вечерта се получава шифрована телеграма:

„До другаря Сталин

Докладвам копие от заповедта на командващия отбраната на Берлин генерал Вайдлинг за прекратяване съпротивата на германските войски в Берлин.

2 май 1945 г.

Жуков

Заповед

На 30 април 1945 г. фюрерът завърши живота си със самоубийство. Ние, заклелите му се във вярност, сме оставени сами… След съгласуване с Върховното командване на съветските войски изисквам незабавно да се прекрати борбата.

Вайдлинг, генерал от артилерията и командващ отбраната на град Берлин“[14]

„Успя, мръсникът“ — изръмжава Сталин и блъска встрани телеграмата. Кой знае защо, си спомня думите на Молотов за срещата му с Хитлер преди войната, за фанатичната увереност на фюрера, че ще надвие англичаните… Та той още тогава е мислел, значи, да нанесе смъртен удар на Съветския съюз. Избяга от възмездието…

През последните дни на войната убеденият вече отдавна в изхода и мислещ повече за следвоенните работи Сталин все по-често възлага на Антонов да подписва оперативните документи от негово име и от името на Ставката. Но когато идват паметните дни на триумфа и на мястото на военните операции все по-решително се настанява дипломацията, Сталин, без да се двоуми, решава да упълномощи Жуков да подпише най-главния документ във войната. Докато голяма част от документите през последния период от войната са утвърдени от него задочно, по телефона, сега нарежда на Антонов да дойде при него с текста на телеграмата. Текстът е лаконичен, но когато четях в архива оригинала, подсъзнателно чувствах колко много неща се крият зад тези няколко реда. Те са като особен вид обърната наопаки философия на трагедията и философия на триумфа, който е предстояло да бъде преживян.

„До заместника на върховния главнокомандващ маршала на Съветския съюз Г. К. Жуков Ставката на върховния главнокомандващ ви упълномощава да ратифицирате протокола за безусловна капитулация на германските въоръжени сили.

Върховен главнокомандващ

Маршал на Съветския съюз Й. Сталин

Началник на Генералния щаб на Червената армия

Армейски генерал Антонов

7 май 1945 г.

№11083“[15]

Когато Сталин слага подписа си, прави го така, като че ли той, а не Жуков, ще подпише след броени часове този дългоочакван протокол. След като подписва телеграмата, Сталин се надига от стола и неочаквано силно стиска ръката на Антонов.

Запознавайки се с многобройните документи в архива на Сталин, в които става дума за Жуков, със записи на разговорите им по прекия телефон, с телеграми и служебни писма, запазили се във военните архиви, човек стига до извода, че върховният главнокомандващ го е ценил повече от когото и да било друг съветски маршал. Три пъти герой на Съветския съюз (за четвърти път е удостоен с това почетно звание през 1956 г.), два най-високи ордена „Победа“, орден „Суворов“ първа степен под №1 — всичко това е превъзходна атестация за пълководеца. Разбира се, при всичките огромни заслуги на Жуков пред народа тези награди по онова време е можел да санкционира само „властелинът“. Но Сталин още през 1944 г. усеща, че е по-добре да смести славата на Жуков в прокрустовото ложе на „един от талантливите пълководци“. Когато пълководческата слава на маршала прекрачва границите на отечеството, Сталин решава, че тя вече е започнала да хвърля сянка върху самия него. Например той остава с крайно неприятно впечатление от пресконференцията, която Жуков дава в Берлин на 9 юни 1945 г. за съветски и чужди кореспонденти. Маршалът на Съветския съюз дълго отговаря на въпросите на английски, американски, френски и канадски журналисти, разказва подробно за подготовката и хода на Берлинската операция, за сътрудничеството със съюзниците, за сроковете за демобилизиране на Червената армия, за това, как ще се постъпи с военните престъпници, споделя съображения за предимствата на германския войник пред японския и за много други неща. А нито дума за Сталин! Нито дума! Само накрая на пресконференцията кореспондентът на „Таймс“ Р. Паркер пита Жуков, сякаш за да го „спаси“:

— Вземал ли е маршал Сталин всекидневно дейно участие в операциите, които вие сте възглавявали?

— Маршал Сталин — отговаря кратко Жуков — дейно и всекидневно ръководеше всички участъци на съветско-германския фронт, включително и участъка, на който аз се намирах.

Сталин препрочита няколко пъти последната фраза на Жуков, дълбоко засегнат от „неблагодарността“ на своя заместник. Възможно е още тогава у него да е узряло решението за по-нататъшната съдба на маршала. Наскоро след войната Жуков ще бъде изпратен почти седем години да командва второстепенни военни окръзи. Никак не е било сложно да се скалъпи дело за „възгордяване, за бонапартизъм“ при натрупалите се навици и опит в охулването на честни хора, но Жуков, този свръхталантлив пълководец от Втората световна война, сигурно не е знаел, че това изпадане в немилост няма да е последно. Отдавна се знае, че съдбата на такива открити, честни и праволинейни люде никога не е обикновена.

Един от военачалниците, който става нещо като свързващо звено между Сталин и фронтовете, е Александър Михайлович Василевски, пълководец от най-висша степен. Войната го заварва заместник-началник на оперативното управление към Генералния щаб; на 1 август 1941 г. става началник на управлението и заместник-началник на Генералния щаб, а от юни 1942 до февруари 1945 г. — началник на Генералния щаб и едновременно с това заместник народен комисар на отбраната. На Василевски е възложено да командва за известно време 3-и белоруски фронт, а след това става и главнокомандващ съветските войски в Далечния изток.

Със службата си в Генералния щаб Василевски отразява своеобразието в стила на работа на Сталин във висшия военен орган за управление — Ставката. Повечето време Александър Михайлович прекарва на фронта като представител на Ставката, изпълнявайки преките указания на Сталин, и по-малко стои в Москва, занимавайки се непосредствено с Генералния щаб. Всъщност Сталин спазва едно изработено от него правило — при подготовката на особено важни операции, както и при кризисни ситуации на фронта за там непременно заминават Жуков и Василевски. А понякога, както става при Сталинград — и двамата заедно. До декември 1942 г., когато по личната молба на Василевски Сталин се съгласява Антонов да стане началник на оперативното управление, заместник, а после и първи заместник на началника на Генералния щаб, главно Василевски ръководи работата на главния оперативен орган на Ставката. С други думи, Василевски е универсален пълководец и военачалник. Проявява се и като командващ, и като щабен работник. Сталин вижда, че Александър Михайлович действа еднакво уверено и в критични ситуации по време на отбранителните боеве, и при организирането на големи настъпателни операции, и при стратегическото планиране, и като представител на Ставката или командващ фронт.

Веднъж Сталин пита Василевски:

— На вас даде ли ви нещо духовното образование? Мислели ли сте някога за това?

Василевски, озадачен донейде от въпроса, бързо се окопитва и отговаря мъдро:

— Безполезни знания няма… Все нещичко се оказа нужно и във военния живот…

Сталин поглежда с любопитство Василевски (в добро настроение е, наскоро е освободен Минск) и в тон с думите на Василевски добавя:

— Главното, на което поповете могат да ни научат, е да разбираме хората…

И после изведнъж казва на маршала, че трябва да вземе под свой личен контрол действията на 2-ри и 1-ви прибалтийски и на 3-и белоруски фронт. Такива задачи преди е изпълнявал Жуков — да ръководи операциите на 2-ри и 1-ви белоруски и на 1-ви украински фронт. Това не са някакви нови главни командвания, но същевременно Сталин създава по този начин нова форма за управление на дейността на фронтовете. Инициативата по този въпрос принадлежи лично на него. Жуков и Василевски виждат в това по-голяма стратегическа зрелост на върховния главнокомандващ.

Сталин отива до бюрото си, взима оттам някаква папка с книжа и се връща на постоянното си работно място откъм късата страна на дългата правоъгълна заседателна маса. В годините на войната той фактически не сяда зад бюрото си. За един ден Сталин ръководи по шест-седем заседания и съвещания — на Държавния комитет по отбраната, на Ставката, с народните комисари, с членовете на Централния комитет на партията, с работещи в Щаба на партизанското движение, с ръководители на разузнаването, с конструктори и тъй нататък. Сядат около дългата маса. Често пъти току-що е завършило едно заседание и Поскрьобишев въвежда друга група. „Конвейерът“ започва да работи по-бавно чак през 1944 и 1945 г., когато за всички става ясно, че разгромът на нашествениците е само въпрос на време. Ако преди войната Сталин успява всеки ден да разлисти и прегледа освен шифрованите съобщения и 5–6 книги с обем към 400–500 страници, сега прочетеното не е по-малко — военни, дипломатически, политически, стопански документи. Работоспособността на този студенокръвен човек с пронизващ поглед е поразителна. За нея често си спомня и Александър Михайлович.

Сталин винаги се осланя на Василевски. Всъщност повечето време Василевски обикаля фронтовете и успява да постигне желания или приемлив резултат без разправии и извънредни мерки. Маршалът рядко възразява, не е опърничав като Жуков, макар че умее кротко, но упорито да прокарва своята линия при обсъждането на оперативни въпроси с върховния главнокомандващ. Трудно е да се пресметне колко хиляди километри е пролетял през годините на войната, обикаляйки по заръка на Сталин фронт след фронт и връщайки се за няколко дни в Москва за доклад и за нови указания. През по-голямата част от войната, фактически всеки ден, с редки изключения, Сталин говори с Василевски по телефона. В спомените си Александър Михайлович пише: „От пролетта на 1942 г. до края на войната не съм имал с него телефонни разговори само в дните, когато в началото на август 1943 г. замина на среща с командващите войските на Западния и Калининския фронт, и в дните, когато взе участие в Техеранската конференция на ръководителите на правителствата на трите държави (от края на ноември до 2 декември 1943 г.).“[16] Освен от оперативни съображения Сталин изпитва постоянна потребност да се посъветва с Василевски, да изслуша неговия спокоен, лаконичен доклад, приличащ повече на размисъл.

Макар че Василевски остава до февруари 1945 г. началник на Генералния щаб, втората половина на войната е свързана главно с името на Алексей Инокентиевич Антонов. Когато преглеждах архивните материали на Ставката, направи ми впечатление, че от края на 1943 г. повечето директивни документи са подписани от Сталин заедно с Антонов или само от Антонов от името на Ставката.

По стар навик Сталин дълго се взира в този генерал. Роден за щабен офицер, човек с висока култура, Антонов бързо спечелва благоразположението и доверието на върховния главнокомандващ.

Сталин не обича да сменя често хората около себе си. Дори когато през 1938 г. жената на Поскрьобишев е арестувана като „помагачка в шпионските действия на своите роднини“, не се вслушва в настойчивите препоръки на Берия да смени първия си помощник. На неговата възраст не е толкова лесно да свиква с нов човек. А сега — всекидневни доклади за положението по фронтовете. Когато Василевски заминава при войските, той свиква дори с докладите на заместник-началника на Генералния щаб по политическата част Боков, който не е много силен в оперативните въпроси. Но някъде към края на март 1943 г. нарежда най-сетне да му докладва за първи път Антонов. Докладът е кратък, но съдържателен. Сталин не дава вид, че „пробата“ е минала успешно. Сбогува се сухо. След два-три месеца честите срещи на върховния главнокомандващ с акуратния, умен и немногословен младолик генерал спомагат Антонов да стане един от най-близките военни помощници на Сталин.

Когато Антонов е допуснат до Сталин и започва да отива при него по два-три пъти на ден, сигурно е забелязал, че върховният главнокомандващ крайно рядко сам предлага някакви идеи или решения, ако не се смята, че във всяка операция винаги съкращава сроковете за подготовката й, винаги бърза, винаги казва, че темповете, размахът и дълбочината на придвижване на нашите войски могат да бъдат по-големи. Наблюдателният Алексей Инокентиевич сигурно е обърнал внимание, че някои навици на върховния главнокомандващ имат като че ли ритуален характер. Например често пъти, когато изслушва Антонов, понякога в присъствието на Молотов, Берия и Маленков, Сталин го прекъсва, позвънява на Поскрьобишев да му поднесе чаша чай. Всички гледат мълчаливо как свещенодейства — изстисква бавно лимон в чашата, после се отправя към стаята за почивка, намираща се зад бюрото му, отваря вратата, която по нищо не се различава от стените на кабинета, влиза вътре и се връща оттам с бутилка арменски коняк. Сред общото мълчание налива една-две лъжички коняк в чая, отнася бутилката в шкафчето си за запаси, сяда на стола и като разбърква бавно чая си с лъжичката, проговаря:

„Продължавайте…“

Дори тази обичайна чаша чай, която, нека кажа между другото, рядко предлага на присъстващите, се превръща в някакъв ритуален предмет с особено „възвишен“ смисъл, известен, както изглежда, само на Сталин.

Алексей Инокентиевич разбира, че замествайки дълги месеци началника на Генералния щаб, а после вече и на тази длъжност, се намира в по-изгодно положение от своите предшественици. Най-страшните, най-тежките сцени от войната са изиграни в първото й действие. Когато идва в Генералния щаб, вече е създаден определен ред в денонощната му дейност, натрупан е значителен опит в работата на Ставката. Но като педантичен ръководител в добрия смисъл на тази дума Антонов, както може би никой преди него, внася доста нови неща в начина на работа на Генералния щаб. Определя точни срокове за обработка на информацията и времето за доклад на представителите на разузнаването, тила, фронтовете, резервните формирования. Разпределя точно длъжностите между своите заместници Гризлов, Ломов и Щеменко. За да се подобри окончателно в организационно отношение работата в Генералния щаб и Ставката, Антонов решава да докладва съображенията си на Сталин, изложени в три страници. Там се определя времето (три пъти на ден) за доклад пред върховния главнокомандващ — най-често по телефона; предвижда се резултативен доклад лично пред него, определя се редът за подготовка и утвърждаване на директивните документи, урежда се взаимната връзка с различните органи за управление, правят се и други предложения. Когато в края на един от нощните резултативни доклади за денонощието Антонов помолва Сталин да разгледа и утвърди регламента за работа на Ставката и Генералния щаб, Сталин поглежда учудено и мълчаливо генерала, а след това прочита внимателно документа и пак така, без дума да каже, написва: „Съгласен съм. Й. Сталин.“ Но заедно с това си помисля: този Антонов е умен. Фактически той сега накара самия върховен главнокомандващ да регламентира не само работата на другите, но и своята работа.

Ако дотогава Сталин може да вика за доклад когото и да било по всяко удобно за него време, то отсега нататък и той самият започва да се повъздържа и гледа да спазва установения ред. Антонов успява да получи одобрението му за основните функции на Генералния щаб — първо, работа за върховния главнокомандващ, предаване на необходимата му информация за взимане на решения и, второ, подготовка на указания и оперативно ръководство на бойната дейност на фронтовете — да бъдат тясно обвързани с дейностите на главните управления при Народния комисариат на отбраната.[17]

Не е чудно Антонов, този даровит щабен офицер от голям мащаб, да е оказал върху Сталин също такова влияние като Шапошников, Жуков и Василевски. Високата щабна култура, организираността и всестранната обмислена разработка както на главната идея, така и на най-дребните подробности допадат на Сталин. Сега с него работи човек, който е длъжен да разпределя всичко по „преградки“ и прави това ефективно, но главно ефикасно.

Антонов доста бързо израства по чин. През 1942 г. идва в Генералния щаб като генерал-лейтенант, през април 1943 г. става генерал-полковник и още същата година е повишен в чин армейски генерал. Но маршал на Съветския съюз не става въпреки доброжелателното отношение на върховния главнокомандващ. Тук вече се намесва Берия. Позициите на това изчадие на злото във висшето военно ръководство не са много силни. Берия силно желае да има свои очи и уши сред военните и в стратегическия ешелон на управлението. Днес е известно, че висшият съветски генералитет винаги се е отнасял към Берия със студена предпазливост, като е изпитвал дълбоко недоверие към човека с малките кръгли очила. Макар този човек постоянно да търси начини за привличане на големи военачалници на своя страна, за тяхна чест трябва да отбележим, че опитите му се оказват безплодни. Арестуването, съденето и ликвидирането на Берия по-късно именно от военните говорят красноречиво за отношението им към този демон.

Берия е крайно опасна и отблъскваща фигура. Страхуват се от него. Симпатии към него никой не изпитва. Но на Берия е нужна опора в армията. Вижда бързото остаряване на „вожда“ и по всяка вероятност още в края на войната у него са се появили крайно амбициозни и честолюбиви планове, които без поддръжката на армията в една система, където демокрацията е само фикция, е невъзможно да се реализират. Опитите му да установи особени отношения с Антонов не довеждат до някакъв резултат. Генералът е сух и официален с него. Тогава, както обикновено постъпвал, Берия започва постепенно и подмолно да компрометира Антонов. Въпреки че Сталин дълбоко в душата си, изглежда, не е вярвал много-много в нашепванията на дяволското изчадие, все пак се въздържа да даде на началника на Генералния щаб на Въоръжените сили на Съветския съюз маршалско звание, макар че смята да го направи по случай победата. Нещо повече, през 1946 г. „вождът“ отново връща Антонов на длъжността първи заместник-началник на Генералния щаб, а през 1948 г. го „сваля“ още по-ниско и го назначава за пръв заместник-командващ Задкавказкия военен окръг.

Изобщо на Антонов не провървява по отношение на нашата историческа (а и художествена) литература. Името му почти не се споменава в дългите списъци на военачалниците с особени заслуги пред родината. Не става нито маршал, нито герой на Съветския съюз. Но за историята това не е толкова важно. Важно е другото: този даровит човек не е оценен справедливо. А е бил образцов войник и истински интелектуалец сред военните, със силна мисъл и остър усет. Вече след войната Антонов признава, че е мечтаел за деня, когато ще може да постави на грамофона плоча с любимото си музикално произведение — първия концерт за пиано на Чайковски или третия на Рахманинов.

Войната свършва. Подобно на Цезар, седнал в триумфалната колесница, Сталин се изкачва на Капитолия на славата. Но докато божественият Гай Юлий Цезер дълго си блъска главата как да се отблагодари на верните си легионери, Сталин постепенно отблъсва от себе си ония, които повече от другите му напомнят за истинската роля на всеки в големия триумф. Антонов, чийто подпис през последните две години от войната по-често от подписите на другите стои до наперения подпис на върховния главнокомандващ, единственият армейски генерал, удостоен с най-високия военен орден — ордена „Победа“, — в края на краищата не е достатъчно оценен от Сталин. Върховният главнокомандващ вече забравя, че през 1944 и 1945 г. Жуков, Василевски и Антонов са му давали такива идеи, такива стратегически замисли за воденето на войната, че повече не му е било нужно, освен да се съгласява с тях, внасяйки само някакви частични дребни поправки.

Сталин вече забравя, че когато става върховен главнокомандващ, е имал твърде смътна представа за теорията и практиката на военното изкуство. До разбирането за тясна взаимна връзка между военната стратегия, оперативното изкуство и тактиката като съставни части на военното изкуство Сталин стига постепенно, с помощта на докладите, съобщенията и разясненията за едни или други конкретни ситуации най-вече на Шапошников, Жуков, Василевски и Антонов.

Войната е свършила. За Сталин е важен преди всичко резултатът. За цената на победата предпочита да говори само в областта на злодействата на фашизма. За собствените си недоумици не обелва нито дума. Към безкрайната върволица от епитети — „велик вожд“, „мъдър учител“, „ненадминат ръководител“, „гениален стратег“ — се прибавя още един — „най-големият пълководец“. Именно затова, като добавям все нови и нови щрихи към неговия портрет, ще разгледам и стратегическото мислене на Сталин.

[1] Сталин, И. В. О Великой Отечественной войне Советского Союза, с. 73–72. ↑

[2] Жуков, Г. К. Воспоминания и размышления. Т. 1, с.99. ↑

[3] ЦАМО, ф.96-А, оп.1711, д.2, л. 6–7. ↑

[4] ЦАМО, ф.3, оп.11556, д.2, л.396-397. ↑

[5] Маршал Жуков. Каким мы его помним. М., 1988, с.81. ↑

[6] ЦАМО, ф.249, оп.1544, д.112, л.144. ↑

[7] Симонов, К. Глазами человека моего поколения. Размышления о И. В. Сталине. М., 1988, с.198. ↑

[8] ЦАМО, Ф. 48, оп.7, д.2. ↑

[9] Пак там, ф.132, оп.264, д.230, л.15. ↑

[10] Маршал Жуков. Каким мы его помним, с.245. ↑

[11] ЦАМО, ф.8, оп.11627, д.988, л.81. ↑

[12] ЦАМО, ф.132-А, оп.2642, д.13, л.223–230. ↑

[13] Пак там, ф.3, оп.11556, д.18, л.103. ↑

[14] ЦАМО, ф.48-А, оп.3412, д.63, л.46-47. ↑

[15] ЦАМО, ф.132-А, оп.2642, д.39, л.115. ↑

[16] Василевский, А. М. Дело всей жизни. М., 1983, с.470. ↑

[17] Гаглов, И. И. Генерал Антонов. М., 1978, с.87. ↑

МИСЛЕНЕТО НА СТРАТЕГА?

Предполагам, че някои, когато видят след думите „мисленето на стратега“ въпросителния знак, веднага ще възразят или дори ще се възмутят. Защото се поставя под съмнение онова, което десетилетия наред не е подлагано на съмнения. А сега като доказателство за „еретизма“ на автора може да се посочат десетки цитати и изказвания на наши изтъкнати пълководци, свидетелстващи за обратното. Ще подчертая още веднъж, по времето, когато са писали мемоарите си тези забележителни съветски пълководци, можели са да кажат само онова, което е било разрешено да се каже. Всички негативни, критични изказвания по адрес на върховния главнокомандващ са смятани за „оклеветяване“. Така се случи, че работих около двайсет години в Главното политическо управление на Съветската армия и Военноморския флот. Беше време, когато в отдел „Печат“ при Главното политическо управление в съответствие с височайшите указания на Суслов и неговия апарат се проверяваха всички мемоари. Налагало ми се е да говоря с хора, които през 50-те и 60-те години и по-късно са преглеждали спомените на военачалниците. Ръкописите дълго са се въртели „в кръг“ по високите инстанции и на авторите им стана напълно ясно, какво може и какво не може да се пише. Поради този филтър в книгите не попадаха факти, изводи и събития, статистики, наблюдения, размисли и оценки, които биха могли да „очернят“ нашата история. И ето че в нашата история нещата започнаха да изглеждат напълно благополучни. Мисля, че въпросът не е в това да се търсят конкретните виновници, а да се разбере, че се беше създала система на определени предпоставки и ограничения, принуждаващи всяко произведение да се смести в прокрустовото ложе на цензурата. Нито „Главлит“ (Главно управление по въпросите на литературата и издателствата — б.пр.), нито многобройните рецензенти можеха да игнорират предписанията на системата, основана върху едностранчивото виждане на миналото.

Известно ми е, че не всичко, написано от много военачалници, е влязло в мемоарите им. Те често под натиска на външни обстоятелства са търсели място и повод, за да споменат в книгите си имената на влиятелни личности, които по време на войната не е било възможно да бъдат видени дори през много силна лупа. Известно ми е как някои усърдни нагаждачи са търсели частта, в която е служел Брежнев преди войната, или пък гарата, до която веднъж Черненко е съпровождал влака от Красноярск с подаръци за фронта… Голям брой иначе хубави произведения бяха „изцапани“ с цитати от Брежнев, от търсене на поводи за изтъкване на заслугите му. Разбира се, в никакъв случай не можеше да попадне в нито една книга такъв „епизод“ например: лекторът от Главното политическо управление при Работническо-селската Червена армия полковият комисар Синянски, изпратен през август 1942 г. в 18-а армия да провери как се изпълнява заповед №227, пише до заместник-началника на управлението Шикин: сътрудниците от политическото управление Емелянов, Брежнев, Рибанин и Башилов „не са способни да осигурят съответния прелом към по-добро в настроенията и поведението (на работа и в бита) на работещите в политическото управление на фронта… По думите на полковия комисар др. Крутиков и на старшия батальонен комисар др. Москвин и доста други политработници са се отдали на безгрижие, самоуспокоение, фамилиарничене, взаимно прикриване, пиянство и т.н.“[1]. Не мога да твърдя, че всичко написано от полковия комисар Синянски (в писмото си говори и за други „грехове“) отговаря на истината. Исках само да подчертая, че всяка критика по адрес на Брежнев беше изключена.

Бяхме пленници на измамни представи. Често пъти авторите се изправяли неволно пред избора: или в книгата всичко да бъде „както трябва“, или да не се появи на бял свят. И още нещо. Никого не искам да обидя, но ще го кажа. Повечето от мемоарите на пълководците са написани от „литературни оформители“ — хора, често пъти твърде далече от онова, което е преживял авторът. Да, използвали са материалите и разказите на мемоаристите, но в края на краищата книгата са писали те, а не авторите на спомените. Но твърде често личното възприемане на автора се губи, бледнее. Добре го е казал Баграмян: „Те в доста голяма степен зависят от това, на кого какъв полковник се е паднал.“ Да се пише чрез „посредник“, което понякога е неизбежно, означава да се изгуби нещо неповторимо, напълно авторско…

Когато пишех „Мисленето на стратега?“, исках само да анализирам безпристрастно особеностите на стратегическото мислене на човека, стоял начело на нашия народ и на армията през Великата отечествена война. Колкото до мисленето, то в отделни области Сталин е имал някои предимства в сравнение с мнозина от съветските пълководци, но са съществували и области, в които той и до края на войната не е успял да се отърси от дилетантщината, едностранчивостта, некомпетентността и шаблона. Но да вървим по ред.

Мисля, че Сталин не е пълководец в пълния смисъл на думата. Пълководецът е деец от военното поприще. Той се оценява може би не толкова по заеманата длъжност, колкото по дарбата му, по творческото мислене, дълбокото стратегическо виждане, военния опит и компетентност, богата интуиция и воля. Сталин далеч не притежава тези качества. Той е политически ръководител — суров, с твърда воля, целенасочен, властолюбив, който по силата на стеклите се обстоятелства е принуден да се занимава с военни въпроси. Силната страна на Сталин като върховен главнокомандващ е предопределена от абсолютната му власт. Но не само това го издига над другите военни дейци. Предимството му пред другите пълководци е, че по-задълбочено от тях вижда (по силата на положението си на лидер на страната) зависимостта на въоръжената борба от цял спектър други, „невоенни“ фактори — икономически, социални, технически, политически, дипломатически, идеологически, национални. По силата на положението си той по-добре от другите членове на Ставката, от работещите в Генералния щаб и от командващите фронтове познава реалните възможности на страната, на нейната промишленост и селско стопанство. Сталин има, ако може така да се каже, по-универсално мислене, свързано органически с широк кръг невоенни знания. Това предимство, нека да повторя, се определя от положението му на държавен, политически и партиен деец. Пълководческата, военната страна е само една от многото, но задължителна за държавник от такъв ранг.

По служебното си положение Сталин е пълководец — върховен главнокомандващ. Но какъв? Да се върнем още веднъж към миналото.

Военните историци често викат на помощ Наполеон. Неговите изказвания се приемат за класически. Когато разглежда съотношението между ума и характера на пълководеца, Бонапарт стига до заключението: „Хората с много ум и малко характер са най-неподходящи за тази професия. По-добре е човек да има повече характер и по-малко ум. Хора с посредствен ум, но достатъчно надарени с характер, често пъти могат да разчитат на успех в това изкуство.“[2] Естествено, под „ум“ трябва да се разбира не само процесът на отразяване на обективната реалност, даващ познание за съществуващите в реалния свят връзки, свойства и отношения, но и компетентност в конкретната сфера на военното дело. Както пише съветският учен Теплов, за интелектуалната дейност на пълководеца „са типични необикновената сложност на изходния материал и голямата простота и яснота на крайния резултат. В началото — анализ на сложния материал, в крайна сметка — синтез, даващ прости и определени формулировки. Превръщането на сложното в просто — с тази кратка формула може да се изрази една от най-важните страни в работния процес на ума на пълководеца“[3]. С други думи, всичко това му позволява да се видят едновременно цялото и частите му, движението и статиката. Мисленето на истинския пълководец е синтетична (обобщаваща) сила на ума, изразяваща се в конкретност на резултата от разсъжденията. У пълководеца трябва да бъдат еднакво силни умът и волята, интелектът и характерът. Знае се, че на моменти на преден план излиза ту единият, ту другият компонент. Но умът и волята винаги трябва да действат в единство. Само тогава пълководецът ще може да прояви гъвкавост по отношение на взетото вече решение и едновременно с това упоритост и твърдост в постигането на целта.

Още по-рано стана дума, че Сталин е умен човек, но с ясно изразени черти на догматик. Върховният главнокомандващ, ако мога така да се изразя, е мислел „по схема“, като характерното е господството на общите съображения над конкретните. Макар че при обобщаващия анализ тъкмо това би могло да се превърне в силна страна. У Сталин политикът винаги взима връх над военния деец. Ще се изразя по-точно, обиграният и неумолим политик надделява винаги над непрофесионалния военен. Няма съмнение, че за стратега общите съображения са винаги важни, но при Сталин те често пъти засенчват конкретните проблеми. И обратно, когато се опитва да се съсредоточи върху някакъв конкретен въпрос, той губи контрол над въпросите от по-общ характер. Например в дните, когато назрява харковската катастрофа, Сталин, както става ясно през този период, в третата десетдневка на май 1942 г. се е занимавал активно с превеждането на керваните от плавателни съдове до Баренцово море, с въпросите на Волховския фронт, с организацията на ударите по летищата на противника на Западния фронт, с отделянето на катери за Ладожката военна флотилия, с по-нататъшната предислокация на войски за унищожаване на демянската групировка и т.н. На него не му е достигал стратегически ум, за да концентрира усилията си, както и усилията на Генералния щаб и на представителите на Ставката върху главния в оня момент участък от съветско-германския фронт. Той, Тимошенко и Хрушчов не са усетили веднага каква е опасността. Игнорирайки, както обикновено, решенията и действията на главните командвания, Сталин твърде нехайно се отнася към изводите и уверенията на командването на фронта и на щаба на Югозападното направление. Слабата оперативна подготовка не му позволява да отдели стратегически важната брънка; интуицията на върховния главнокомандващ не му подсказва навреме, че го дебне страшна опасност.

Слаба страна на Сталин като пълководец е доста голямата му откъснатост от даденостите на времето като продължителност. Това отбелязват и Жуков, и Василевски. Много често, въодушевен от някаква идея, той настоява за незабавната й реализация. В немалко случаи, когато подписва директива до някой фронт, отделя за изпълнението й само няколко часа, което обрича щабовете и обединенията на неподготвени, прибързани действия, водещи до неуспех. Така например през 1942 г. Западният фронт няколко пъти получава разпореждания и заповеди на Сталин, свързани с прехвърляне на съединения на 50–60 километра (от един участък на фронта на друг). Тези маньоври трябвало да бъдат завършени само за 5–6 часа! За това време заповедта едва стига до непосредствените изпълнители. И до края на войната той не може да проумее простата истина, че махването с ръка на върховния главнокомандващ не означава моменталното изпълнение на волята му в полковете и дивизиите. Този недостатък на Сталин е свързан с изключително слабата му представа за живота във войсковите поделения, за бита им, за работата на командирите, за последователността и реда при изпълнението на заповедите и разпорежданията.

С цивилна нагласа, при решаването на едни или други оперативни въпроси Сталин повече се опира не на конкретното познаване на ситуацията, на обстановката, а на „насилието“, на натиска върху военачалниците и щабовете. При това разпорежданията и изводите му често пъти произлизат само от съображения за здрав смисъл, а не от стратегическа или оперативна оценка. Запознах ви вече с доста такива документи.

На 30 юни 1942 г., мъмрейки Голиков, че е загубил връзка със съединенията си, Сталин се нахвърля яростно върху командващия Брянския фронт: „Докато пренебрегвате радиовръзката, няма да имате никаква свръзка и целият ви фронт ще представлява една неорганизирана сбирщина… Туткате се много и закъснявате изобщо. Така не бива да се воюва…“[4]

Тук Сталин се набърква в обстановката по-скоро като политически ръководител в желанието си да подобри ръководенето на войските със зле прикрити заплахи. В интелекта на върховния главнокомандващ обикновено взима връх волевото начало… Понякога в телеграмите му просто се констатира убийствената ситуация без каквито и да било изводи и разпореждания. Но констатацията е зловеща:

„До командващия Севернокавказкия фронт

Държавният комитет по отбраната е крайно недоволен, че не получава от вас редовна информация за положението на фронта. За загубите на територията на Севернокавказкия фронт научаваме не от вас, а от немците. У нас се създава впечатление, че сте обхванати от паника, отстъпвате без път (така е в текста — б.а.) и не е известно кога ще турите край на вашето отстъпление.

10 август 42 г. 20:45.

Й. Сталин“[5]

Такъв вид напомняния са действали мобилизиращо. „Стимулаторът“ е изпитан — уплаха, страх от прибързани решения, които в най-добрия случай могат да смъкнат военачалника няколко стъпала по-ниско по служебната стълба, а не е изключено и да го напъхат в ръцете на Берия и неговите хора.

С помощта на военните си сътрудници Сталин като стратег и пълководец в периода 1943–1945 г. стига до редица важни истини в оперативното изкуство. Върховният главнокомандващ разбира например, че към отбрана е нужно и може да се премине не само когато противникът ни принуждава за това, но и, както в някои операции през 1942 г., предварително, а по-късно и преднамерено — за подготовка към настъпателни действия. Ще напомня, че Сталин никак не обича отбраната. С нея са свързани най-мрачните му спомени и преживявания. Той помни как на 16 септември 1942 г. наскоро след обяда при него влиза Поскрьобишев и мълчаливо слага на бюрото извънредно донесение на Главното разузнавателно управление при Генералния щаб, подписано от генерал Панфилов, за прехванато радиопредаване от Берлин:

„Сталинград е превзет от доблестните немски войски. Русия е разсечена на северна и южна част, които скоро ще изпаднат в състояние на агония.“

Върховният главнокомандващ препрочита няколко пъти лаконичното съобщение, вперва невиждащи очи в прозореца на кабинета, зад който някъде далече на юг се е случила, както изглежда, катастрофа. Почти преди четвърт век той е бил там, и то в критична ситуация. Но тогава издържаха… Защо не могат сега? Какви командири са? Само преди няколко дни отстрани от длъжност командващия 62-ра армия генерал Лопатин и командирите на корпуси Павелкин и Мишулин… На Сталин и през ум не му минава, че на цял пласт млади офицери, изминали за три-четири години пътя от командири на роти до командири на корпуси, не им достигат знания, опит, умение. А и не става дума само за командирите. Сталин нито веднъж не споменава пред своите съратници и помощници, че подценяването на опасността от ново германско настъпление в южния район на фронта струва много скъпо на страната. Вторачен в процепа между завесите на прозореца, изтръпнал от страх, че съобщението на германците може да бъде потвърдено, той вече мисли как да бъде продължена по-нататък борбата. По този въпрос колебания у него няма. И казва тихичко на Поскрьобишев:

— Свържете ме с Генералния щаб. Бързо…

След минута диктува на генерал Боков телеграма до Ерьоменко и Хрушчов:

„Съобщете смислено какво става там при вас в Сталинград. Вярно ли е, че Сталинград е превзет от немците? Отговаряйте направо и честно. Чакам незабавен отговор.

Й. Сталин

16.9.42 г. 16 часът 45 мин.

Предадено по телефона от др. Сталин. Боков“[6]

Да се отбраняват не знаят! Защищават се често с изплезен от задъхване език, като изкупуват грешките на ръководството не само с големи загуби и с изоставяне на все нови и нови територии, но и с безпримерната упоритост на бойците. В края на войната Сталин ще си спомня за първата й година и половина като за дълъг и кошмарен сън. Нито един от командващите граничния военен окръг, станали после командващи фронтове, както и маршалите Ворошилов, Будьони и Кулик, не се оказват на висотата на положението си. На Сталин е трудно да признае и пред себе си, че в края на краищата врагът е спрян с цената на огромни загуби — териториални, материални и преди всичко в жива сила. Не благодарение на „мъдрата Сталинова“ стратегия, а в резултат на самопожертвователността на целия народ. Така се заплащат предвоенните недомислици, грешки и самоувереност. Но кой би посмял да каже това на „вожда“?

За Сталин винаги е важна само целта. Не го измъчват никога угризения на съвестта, горчивина и болка за огромните загуби. Плаши го само, че са разбити еди-колко си дивизии, корпуси и армии. Нито в един документ на Ставката не е отразена тревогата на Сталин поради големите загуби в жива сила. Малко го интересува истинската стойност на военното изкуство, чиято същина е поставените цели да се постигат с минимални загуби. Върховният главнокомандващ смята, че във войната както победите, така и пораженията непременно завършват с купища трупове. Жертвите, масовите жертви са според него неизбежен атрибут в съвременната война. Може би така е смятал, защото е бил върховен главнокомандващ на огромна по численост армия? В края на войната въоръжените сили са разполагали с около 500 стрелкови дивизии, без да се броят артилерийските, танковите и въздушните. Наистина, по числен състав съветските дивизии са отстъпвали значително на германските, но Сталин въпреки нееднократните предложения на военачалниците не предприема уедряване на съединенията. При такава огромна мощ и добре уредена система за попълване на войските той не смята да поставя постигането на стратегическите цели в зависимост от степента на загубите. Обичайни са в директивите му такива страшни по своята същност формулировки:

„Върховното главно командване задължава както генерал-полковник Ерьоменко, така и генерал-лейтенант Гордов да не щадят сили и да не се спират пред никакви жертви…“[7] Върховният главнокомандващ „борави“ с десетки дивизии. Винаги обича големите мащаби. Затова неговата максима „да не се спира пред никакви жертви“ не е само морална характеристика на интелекта му, но и характеристика на стратегията му. Крайно отрицателна характеристика. Според Сталин постигането на целта не бива да се поставя в зависимост от броя на жертвите. Той просто не ги брои.

Заедно с това трябва да се каже, че възприема появата на принципно новите форми на стратегически действия — операции с групи от фронтове. Това са свръхсложни и свръхголеми комплекси от боеве и сражения, подчинени на един и същ замисъл, съгласувани по цел, време и място. В някои от тези операции участват от 100 до 150 дивизии, понякога и повече, десетки хиляди оръдия, 3–5 хиляди танка, 5–7 хиляди самолета. Колосална мощ, задействана в съответствие с полета на стратегическото въображение и с изчисленията на Генералния щаб и щабовете на фронтовете въз основа на анализа на многобройните фактори и възможности (свои и противникови). Именно в такива операции, където участват няколко фронта, Сталин най-после се чувства истински пълководец. Големите мащаби не означават за него само количествен израз на използваната мощ. В тях той вижда големи възможности за лична стратегическа изява и самоутвърждаване. След Московската и Сталинградската битка Сталин постоянно се стреми да „сглоби“ усилията на разните фронтове в нови и нови стратегически комбинации. Курската, Белоруската, Източнопруската, Висло-Одерската, Берлинската и Манджурската операция отговарят не само на обективния ход на нещата, но и на неговото пристрастие към всичко голямо, мащабно, грандиозно. А именно такива са тези операции. Участъкът за настъпление в тях често достига 500–700 километра по фронта, 300–500 километра в дълбочина и цял месец във време. Както винаги, върховният главнокомандващ бърза още в началото, не е доволен от темповете, ядосва се при задръжка. Сталин бързо проумява общия замисъл на настъпателните операции, предлаган от Генералния щаб, но вмъква понякога съществени детайли за повишаване на ударната мощ.

Принципни идеи обаче, като алтернатива на предложенията на Генералния щаб, върховният главнокомандващ внася твърде рядко. Замисълът се ражда в „мозъка на армията“ — Генералния щаб. Обикновено Сталин иска да се засили ролята на авиацията, а след като през лятото на 1942 г. започват да се създават танкови армии, непременно уточнява задачите им и внимателно следи как се използват тези мощни ударни съединения. Анализът на много архивни документи показва, че планирането, ходът, развитието и завършването на повечето операции не носят явно изразен „печат“ на върховния главнокомандващ. Например, след като изслушва доклада на Жуков за хода на сражението на 9 и 10 юли 1943 г. в района на Понири, Сталин всъщност предоставя окончателното решение на своя заместник: „Не е ли време да се въведат в боевете Брянският фронт и лявото крило на Западния фронт?“ Въпросът е зададен с тон, подчертаващ правото на Жуков да решава сам.

В последната година и половина Сталин вече се е научил да се ориентира сравнително добре в оперативните въпроси. Често предлага в една или друга настъпателна операция да се прибегне до обкръжаване на противниковата групировка. След Сталинград, изслушвайки Антонов, много пъти като че ли между другото подхвърля:

„А не може ли на немците да им подготвим тук още един Сталинград?“

„Асортиментът“ от форми на бойните действия, усвоени от него, не е богат. Но той вниква в тайните на военното изкуство чрез предложенията на командващите фронтове и на военните членове на Ставката. Както бе посочено, върховният главнокомандващ проявява „слабост“ към такава форма на настъпателните действия като обкръжаването и унищожаването на противника с удари, нанасяни от няколко фронта (Белоруската и Яшко-Кишиневската операция). Особено много му допада идеята за организиране и осъществяване на редица последователни операции с различни интервали от време и на различна дълбочина. Ще дойде време и всички в един глас ще заговорят, че тази концепция е плод на „стратегическия гений на Сталин“. Обаче в тая насока решението му се оформя от предложенията на Генералния щаб и на фронтовете за нанасяне на няколко „раздробяващи“ удара с развитието им в дълбочина и по фланговете (в Орловската операция); за разчленяване на голяма противникова групировка и унищожаването й по части (във Висло-Одерската операция).

След като допуска големи грешки при определянето на направлението на главния удар на фашистките войски в първия период на войната, Сталин става по-внимателен при определянето на основните усилия на съветските войски, когато преминават в контранастъпление и настъпление. През зимата на 1942–1943 г. и лятото на 1943 г. той поддържа мнението на военното ръководство, че е необходимо да се постигне стратегически успех на Югозападното направление. Но едва през лятото на 1941 г. става очевидно, че предложението на Генералния щаб центърът на тежестта на настъпателните операции да се прехвърли отново на Западното направление може да ускори разгрома на фашистката армия.

Още веднъж ще подчертая, лично Сталин не е давал стратегически идеи за операциите, но в периода 1943–1945 г. вече е в състояние да ги оценява според стойността им. Той изслушва военните членове на Ставката и обикновено одобрява решения, които се поддържат от мнозинството. „Гениалността“ му през втория и третия период на войната се изразява май само в проумяването и одобряването на рационалните предложения, правени от Жуков, Василевски, Антонов и командващите фронтове.

Натискът, изискванията „на всяка цена“ са в основата на действията на Сталин, но мисълта му търси понякога твърде настойчиво пътища за повишаване ефективността на бойните действия, за по-скорошния разгром на хитлеристките войски. Това се проявява по-специално през периода 1943–1945 г., когато по инициатива на Генералния щаб много пъти обръща внимание на командването на резервните армии върху необходимостта да се подобрява оперативната маскировка, да се издига на по-високо равнище работата на щабовете на армиите, корпусите и дивизиите по управлението на войските, да се ускорява предаването на командите, заповедите и директивите до изпълнителите, да се създават специални контрабатарейни съединения, да се използват авиацията и танковите съединения и т.н. Спектърът на тези въпроси от стратегически, оперативен и дори технически характер, одобрявани от върховния главнокомандващ, показва, че той вече е научил много от войната, от своите професионални военни помощници в Ставката, че е започнал интуитивно да усеща слабите и силните страни на някои свои решения.

Заедно с това Сталин продължава да отделя голямо внимание за по-активна дейност на изпълнителите, особено в оперативното звено на командването. Решенията му, взимани обикновено самолично, са радикални.

Понякога му идват наум идеи, които външно изглеждат алогични, но въпреки това изиграват значителна роля. Такова е, както вече споменах, решението на 7 ноември 1941 г. да се състои парад на Червения площад. Също толкова неочаквано е и неговото предложение през лятото на 1941 г. да преминат големи маси германски военнопленници по улиците на Москва.

„Това още повече ще повдигне бойния дух на народа и армията, ще ускори разгрома на фашистите. Как мислите?“

След кратко смущение мълчалите до момента Молотов, Берия, Ворошилов и Калинин започват един през друг да се съгласяват.

„Мъдра стъпка, Йосиф Висарионович!“

„Ами то такова нещо само вие можехте да предложите!“

„Гениално решение!“

Само след една седмица, на 13 юли, Берия му докладва плана за тази необикновена „морална“ операция:

„В съответствие с вашите указания, Йосиф Висарионович, на 17 юли т.г. през Москва ще бъдат прекарани 55 хиляди военнопленници, включително: 18 генерали, 1200 офицери. От 1-ви, 2-ри и 3-и белоруски фронт ще прекараме в Москва 26 ешелона. Генералите Дмитриев, Миловски и Горностаев, както и комисарят от държавна сигурност Аркадиев се занимават вече най-отблизо с тези въпроси. Отговорници за охраната и конвоирането в Москва са сътрудниците в НКВД Василиев и Романенко. До вечерта на 16 юли ще съсредоточим всички на хиподрума и на плаца на мотострелковата дивизия на НКВД. Пресметнахме: двадесет и шест ешелона — двадесет и шест колони. Маршрут на движение: Московски хиподрум, Ленинградско шосе, улица «Горки», площад «Маяковски» и по-нататък по «Садовое колцо»: «Садово-Триумфалная», «Садово-Каретная», «Садово-Самотечная», «Садово-Сухарьовская», «Садово-Спаская», «Садово-Черногрязкая», «Чкаловская», «Кримский вал», «Смоленский булвар», по «Барикадная» и «Краснопресненская» улица връщане на Московския хиподрум… Начало на движението — 9 сутринта; завършване — към 16 часа.“[8] (Между другото, по-късно ще бъдат променяни и маршрутът, и времето.) Сталин го прекъсва:

— Ще издържат ли вашия поход колоните?

— Ще издържат, другарю Сталин.

— А после какво?

— Рано сутринта на другия ден от 11 пункта (отправни и междини гари) — извозване към лагерите на изток.

Берия се кани да продължи, но Сталин не иска да го слуша повече. „Ако им дадеш идея — ще я изпълнят. А сами нищо не могат да измислят!“ — поглежда злобно съратниците си върховният главнокомандващ.

Той отдава голямо значение на мерките за морално стимулиране на бойците и командирите. Например по негово предложение в началото на септември 1943 г. се разработват своеобразни критерии за награждаване на командирите при успешно форсиране на реките. След поправките му директивата на Ставката до военните съвети фронтовете и армиите придобива следния вид:

„За форсиране на такава река като река Десна в района на Богданово (Смоленска област) и по-надолу и на равни на нея реки по трудност на форсирането да се представят за награди:

1. Командващите армии — с орден «Суворов» 1-ва степен.

2. Командирите на корпуси, дивизии и бригади — с орден «Суворов» 2-ра степен.

3. Командирите на полкове и командирите на инженерни, пионерни и понтонни батальони — с орден «Суворов» 3-а степен.

За форсиране на такава река като река Днепър в района на Смоленск и по-надолу и на равни на Днепър реки по трудност на форсирането изброените по-горе командири на съединения и части да се представят за получаване на звание «Герой на Съветския съюз».

9 септ. 1943 г. 2 часът

Й. Сталин

Антонов“[9]

Такива директиви не са единични случаи. При трудни за преодоляване отбранителни линии Сталин използва периодично морални стимули, като смята не без основание, че щедрото насърчаване на отличилите се е съществен фактор за създаване и поддържане на боен дух у настъпващите войски. Наистина в наградите е много принципен. През 1949 г. например не се съгласява с предложението на Маленков да бъде награден по случай 70 години от рождението му с втора Златна звезда на Герой на Съветския съюз (бил е удостоен с две звезди: на герой на социалистическия труд през 1939 г. и на герой на Съветския съюз в 1945 г.). След награждаването му с орден „Победа“ проницателно стига до извода, че е нужно вече да спре. Разказват, че когато поискали да наградят президента Дьо Гол с най-високия френски орден, той попитал: „А нима Франция може да награди Франция?“ Сталин пресича потока от награди. Но това не е проява на мъдрост, а елементарно разбиране, че прекомерното награждаване може да подкопае авторитета му.

А Брежнев и Черненко не можаха да спрат — изглежда, защото не са разбирали понякога дори елементарното… Човек, заемащ поста на „първо лице“ в една недемократична държава, може да награждава себе си по повод и без повод. Но това няма да увеличи авторитета му, напротив. В крайна сметка Сталин има почти толкова ордени, колкото например Мехлис, и четири-пет пъти по-малко от Брежнев. Но „принципността“ му към даването на награди и на високи военни чинове се проявява в друго: не е награждавал политработници, щабни и тилови офицери. Сталин е можел да даде званието „маршал от род войски“ на командващия танкова армия, а например генерал-лейтенант Телегин, заемащ последователно високи длъжности — член на военния съвет на Московския военен окръг, на Московската отбранителна зона, на Донския, Централния, Белоруския, 1-ви белоруски фронт, на Групата съветски окупационни войски в Германия — не е получил дори и чин „генерал-полковник“. Един ден Сталин научава, че командващият 1-ви прибалтийски фронт армейски генерал Ерьоменко е наградил с ордени и медали, без да вземе предвид мнението на члена на военния съвет, група сътрудници на вестник „Напред срещу врага“. Хората от специалните служби долагат за „особения вариант“ в подхода на командващия фронта и на члена на военния съвет. Сталин веднага диктува заповед на народния комисар на отбраната №00142 от 16 ноември 1943 г., в която се казва:

„1. Заповедта на командващия 1-ви прибалтийски фронт от 29 октомври 1943 г.… за награждаване с правителствени награди сътрудниците от редакцията на фронтовия вестник с е ОТМЕНЯ. Дадените ордени и медали СЕ ОТНЕМАТ.

2. Точката от заповедта на военния съвет на 1-ви прибалтийски фронт от 24 септември за награждаване на редактора на вестник «Напред срещу врага» полковник Касин се отменя като незаконна. Даденият на Касин орден «Отечествена война» СЕ ОТНЕМА.

3. Разяснявам на армейски генерал др. Ерьоменко, че ордените и медалите са предназначени от правителството за награждаване на отличилите се в борбата с германските грабители бойци и офицери от Червената армия, а не за безразборно раздаване наляво и надясно…

4. Редакторът на вестника полковник Касин да бъде понижен в чин подполковник и назначен на по-ниска длъжност.

Й. Сталин“[10]

Така остро реагира Сталин на грешките, по негово мнение, в „политиката на награждаването“. За него наградите са само стимул за постигане на успех. А не награда за извършеното…

Когато подписва директивата за форсирането на Висла, Сталин връща Антонов от вратата и му диктува още една — до командващите 1-ви белоруски и 1-ви украински фронт:

„Отдавайки голямо значение на форсирането на Висла, Ставката ви задължава да съобщите за сведение на всички командващи армия от вашия фронт, че бойците и командирите, отличили се при форсирането на Висла, ще получат специални награди с ордени, включително до получаване на званието «Герой на Съветския съюз».

29 юли 1944 г. 24 часът

Й. Сталин

Антонов“[11]

Докато трае войната, пълководците, с много редки изключения, не възразяват на Сталин. Но след смъртта му и особено след XX конгрес на партията се извършват частични или цялостни ревизии във възгледите им за пълководческата „дарба“ на Сталин. Бих искал да ви запозная с един пример на стратегическо другомислие, за което, уверен съм, днес малцина знаят.

В мемоарите си „Краят на третия райх“, а също и в редица други публикации и изказвания маршалът на Съветския съюз Чуйков изразява мнение, че Берлин е можело да бъде завзет още през февруари 1945 г., а не през май. Възразяват му Жуков, Бабаджанян и други военачалници, включително и в печата. Чуйков се опитва да отговори на критиката във „Военно-исторический журнал“. Отказват му. Тогава пише до Централния комитет на партията. Там дават съвет да се поговори „съответно“ с опърничавия маршал. По поръчение на ЦК на КПСС на 17 януари 1966 г. при началника на Главното политическо управление армейски генерал Епишев се събират изтъкнати съветски маршали, генерали и специалисти, за да „вразумят“ Чуйков. В изказването си той отново набляга върху обстоятелството, че „изминавайки 500 километра, съветските войски спряха през февруари на 60 километра от Берлин… Кой ги задържа? Противникът или командването? За настъпление към Берлин имахме напълно достатъчно войски. С двата и половина месеца отдих, който дадохме на противника, ние му помогнахме да се подготви за отбраната на Берлин“.

Опонентите на Чуйков — армейски генерал Епишев, маршалите Конев, Захаров, Рокосовски, Соколовски, Москаленко и други участници в срещата — се опитват да обяснят на колегата си, че в ония дни настъпателната енергия на войските е била вече привършила, че тиловите служби били изостанали, войските уморени, нужни са били попълнения и бойни припаси… Не е изключено истината да е била на страната на мнозинството, но в съвещанието проличава нещо друго — вече започва периодът на „мораториум“ върху критикуването на Сталин. Когато обсъждат възможността Берлинската операция да бъде осъществена по-рано, участниците в срещата сякаш са се наговорили да не свързват в никаква степен това с решението на Ставката и на Сталин. Дори поставянето на този въпрос решително се осъжда. Обобщавайки резултатите от обсъждането, Епишев заявява, че възгледите на Чуйков по този въпрос са „ненаучни“, че не бива „да се очерня нашата история, иначе няма с какво да бъде възпитавана младежта“.

Старите окови на догматичното мислене, за чието формиране Сталин полага толкова труд, са задържали тези почтени хора не само тогава — дори сега задържат до голяма степен и нас. Не става дума дали е било възможно да се ускори една от последните операции през войната, а за това, че дори самото поставяне на въпроса се смята за ерес. Сталин отдавна не е жив, но е жив стилът на мисленето му. Дори хора от такъв висок ранг, със стратегически ум не са готови да обсъдят действията му като върховен главнокомандващ. А нали маршалите са знаели твърде много за него? Но на малцина е отредено да се отскубнат от времето си.

Ала нека се върнем в годините на войната. Мисленето на Сталин е стеснено от слабата му представа за фронтовия живот, за всекидневния бит на войските, за огнения дъх на пламтящата линия, където се сблъскват, сражавайки се яростно, двете гигантски военни машини. Когато окончателно се убеждава, че времето работи за нашата победа (след Сталинград), той започва да отделя 30–40 минути (най-често нощем), за да види фронтовата кинохроника. Понякога това го подтиква да взима широкомащабни решения. Мисълта на кабинетния пълководец, след като получава допълнителна информация, се трансформира по пътя на свойствените му стереотипи на тоталитаризма, цезарството, подозрителността, недоверието и напрегнатата му бдителност.

В един от кинопрегледите има например кадри, показващи как във фронтовата зона, някъде в един полуизгорял колхозен плевник, залавят двама полицаи, които не са успели да се скрият или предадат. Сталин веднага заповядва да се изпратят директиви до командващите фронтове (с копие до Берия), предупреждаващи да се спазва най-строго директивата на Ставката от 14 октомври 1942 г. С този документ се създава крайфронтова полоса, в която без каквото и да било изключение се „пресява“ цялото население за „недопускане в разположението на частите вражески агенти и шпиони“. Сталин написва собственоръчно: „Особено важно! Крайфронтовата зона трябва да стане непристъпна за шпиони и агенти на врага. Време е да се разбере, че населените пунктове, разположени В най-близкия тил, са удобно убежище за шпионите и за шпионска работа.“[12] Нито дума не се казва за преселване с цел да се осигури безопасността на мирните жители (та нали те са съветски граждани!), за грижи към тях. „Шпиономанията“ на Сталин и тук е видяла преди всичко опасността от страна на освободените граждани. В това отношение той остава до края на живота си все същият.

Няколко пъти вече споменах, че Сталин не притежава способността да прогнозира. Това може да се обясни: склонният към догматично мислене ум по-трудно съзира тенденциите, които сякаш се крият зад хоризонта на утрешния ден. Ще напомня, че върховният главнокомандващ поставя например задачата 1942 г. да се превърне в година на разгромяване на хитлеристките завоеватели и грубо греши. После това се повтаря за 1943 г. и накрая — за 1944 г. Предвижданията му пак не се сбъдват. При това не само поставя задачата, но изразява и увереност в реалността на тази програмна цел. Тези задачи са основани на мимолетна прогноза. Практичният и заядлив ум на Сталин не може да види ясно нещата в дрезгавината на неизвестността. Това се обяснява с обстоятелството, че той не успява докрай да овладее както трябва диалектиката и законите й, а освен това често пъти не разполага с достоверни данни както за собствените войски, така и за противника. За съжаление, когато му се докладва, много често се преувеличават понесените от противника загуби, а също така нерядко се преувеличават силите на немците с надежда да се получат допълнителни подкрепления. Тази изопачена фронтова статистика, която прави невъзможна всякаква реална и трезва оценка на обстановката или анализиране на съотношението на силите, сериозно намалява възможностите на Ставката и на върховния главнокомандващ за прогнозиране на събитията. Но за това е виновен само той. Лъжата отдавна се чувства стопанка в неговия цезарски живот. Сталин жестоко наказва, дори отстранява военачалници от постовете им за неверни данни, но не успява да изкорени деформацията на истината в представяните му донесения. Той обвинява дори Жуков, че се доверява на непроверени донесения:

„До Юриев (Жуков)

Получих телеграмата ви, с която молите да ви бъде даден нов щурмови авиокорпус, тъй като на 1-ви украински фронт имало в строя, както твърдите, само 98 щурмови самолета… Сигурно са ви заблудили.

В действителност при вас има в строя 98 щурмови самолета плюс 95 щурмови самолета в състава на 224-а щурмова дивизия, разположена в Прилуки. Общо, значи, имате в строя 193 изправни щурмови самолета. Към тях трябва да се прибавят още 143 щурмови самолета, които ви се изпращат поотделно за попълване на щурмовите дивизии. Следователно, при вас на фронта ще има 336 щурмови самолета.

36 март 1944 г.

1 часът и 45 мин.

Иванов (Сталин)“[13]

Данните при върховния главнокомандващ и при заместника му се различават (336 и 98 самолета). Разликата е прекалено голяма. Най-вероятно и двете цифри са неточни, но това показва, че някои командири и щабове са имали интерес от съставянето на изопачени статистики.

Докато в началото на войната Сталин вярва на всяко съобщение, по-късно възприема вече и най-драматичните донесения много по-спокойно. Хитлер не може повече да внесе никаква кардинална промяна. Времето работи само за съюзниците. Затова, когато получава непроверени сигнали, Сталин мъмри най-строго командващите, а заедно с тях и представителите на Ставката, намиращи се на този фронт:

„До командващия 1-ви прибалтийски фронт

армейски генерал Ерьоменко

Копие — до др. Воронов

Шума, който вдигнахте, че настъпвали големи сили на противника, уж към две танкови дивизии, от Езерище към Студенец, се оказа необосновано паникьорско донесение… Занапред да не се допуска представяне в Ставката и Генералния щаб на донесения, съдържащи непроверени и необмислени паникьорски изводи за противника.

12 ноември 1943 г. 24:00

Й. Сталин“[14]

Още веднъж ще повторя, Сталин като стратег се опира на знанията и опита си в политическото ръководство, на разбирането си за ролята и мястото на икономическите, техническите, организационните и моралните фактори във въоръжената борба. Това му позволява да възприема по-мащабно процесите на войната, да вижда тясната взаимна връзка между тях и международната обстановка, действията на съюзниците и останалите външнополитически фактори. Надали ще сбъркам, ако кажа дори, че Сталин притежава подкрепен от силна воля ум на политик, принуден да се занимава с военни въпроси. Откъслечните му познания в теоретичната област на военното изкуство, мъглявата му представа за особеностите във функционирането на целия военен механизъм не дават възможност на върховния главнокомандващ да се издигне до висотите на истинското стратегическо мислене.

Но той съумява да компенсира тези свои органични слабости с напрегнатата работа на „мозъка на армията“ — Генералния щаб. Всички най-важни идеи, реализирани в отбранителните и настъпателните операции, са родени в „мозъчния бункер“ на Ставката, в кръга на неговите военни помощници. Въпреки непрофесионализма си във военното дело Сталин понякога дори внася съществени допълнения в тези идеи и замисли. Ето защо по-справедливо ще е да се приеме, че „интелектуалното начало“ на същинското военно ръководство е дело на Ставката и Генералния щаб. Значителна е ролята и на щабовете на фронтовете и армиите. До голяма степен ролята на Сталин се изразява във „волевото начало“ на военното ръководство. Разполагащ с неограничената власт на военен диктатор, той придава на решенията на Ставката строго императивен характер, понякога субективен и често пъти с отрицателни последици. Това най-добре и най-пълно се потвърждава от прибързаните, закъснелите или недообмислените решения на Сталин в първата година и половина от войната.

Сигурно върховният главнокомандващ е чувствал до известна степен, че е недоизграден и дори в един или друг смисъл непълноценен като пълководец, непознаващ живота на фронта. Този комплекс за малоценност се е усилвал още повече от обстоятелството, че част от неговите сътрудници са били на фронта. Жданов е тясно свързан с Ленинград, видял е с очите си блокадата и като член на военния съвет на фронта се е намирал в центъра на събитията. Не се откъсва от фронта и Хрушчов. Доста време прекарва в блиндажа на Сталинградския фронт Маленков, макар да не отива в нито една част от предната линия. През април 1944 г. Сталин изпраща още веднъж Маленков на фронта. От члена на военния съвет на Западния фронт Мехлис, който се е оправил постепенно от съкрушителното кримско фиаско, се получава писмо лично до Сталин. Съдържанието му е останало неизвестно. Обаче на 3 април върховният главнокомандващ издава заповед, в която се казва: „Възлага се на извънредна комисия в състав члена на Държавния комитет по отбраната др. Маленков (председател), генерал-полковник Шчербаков, генерал-лейтенант Кузнецов, генерал-полковник Щеменко и генерал-лейтенант Шимонаев да провери в продължение на 4–5 дни работата на щаба на Западния фронт.“[15] Трудно е да се каже днес какво е писал Мехлис, какво е проверявала комисията и какви изводи е направила, но веднага след заминаването й командващият фронта армейски генерал Соколовски е понижен — изпратен е за началник-щаб на 1-ви украински фронт.

През цялата война Сталин държи Маленков край себе си — да изпълнява различни поръчения на „вожда“ в апарата на Държавния комитет по отбраната и на Централния комитет. Освен това Маленков наблюдава и отговаря за авиационната промишленост. Когато производството на самолети се подобрява, през септември 1943 г. върховният главнокомандващ дава на Маленков званието „Герой на социалистическия труд“. И веднага го прави председател на Комитета при Съвета на народните комисари по възстановяване на стопанството в освободените райони. Сталин решава да изпробва и Каганович във военните дела. През юли 1942 г. го изпраща в Кавказ, назначавайки го за член на военния съвет на Севернокавказкия фронт. Между другото, със същата заповед за началник-щаб на този фронт е назначен генерал-лейтенант Антонов, бъдещият началник на Генералния щаб. На фронта Каганович не се проявява с нищо положително. Както и Маленков, чувства се статист във военната игра и прост „агент“ на Сталин в щаба и в политическото управление на фронта, но страшните филипики на „вожда“ не стигат до него. Когато в средата на август 1942 г. Севернокавказкият фронт се оттегля от заеманите позиции без разрешение на Ставката, Сталин телеграфира на военния съвет (Будьони, Каганович, Корниец и други):

„Трябва да имате предвид, че линиите, на които се оттегляте, не са препятствия и нищо няма да ви дадат, ако не ги защищавате… По всичко личи, че още не сте успели да създадете сигурен поврат в действията на войските и че там, където командният състав не е обхванат от паника, войските не се бият лошо… Суворов е казал: «Ако съм изплашил врага, без още да съм му видял очите, то с това вече съм спечелил половин победа; ще доведа войските на фронта, за да доубият изплашения враг.»“[16]

Изглежда, Сталин е измислил Суворовите думи по много му се иска да вдъхне вяра във военния съвет на фронта, в който Каганович, един от бившите му фаворити, прилича на изплашен селски писар. Макар че една „фронтова“ задача Каганович все пак успешно изпълнява. В тежките дни на германския пробив на юг Сталин му възлага да организира заедно с Берия работата на трибуналите, прокуратурата и други елементи на наказателната система, способна, по мнението на върховния главнокомандващ, да накара хората да се бият до смърт.

Сталин често привлича Берия за решаване на въпросите по снабдяването на фронтовия тил, „пресяването“ в лагерите за излезли от обкръжение и „мобилизирането“ на стотици хиляди затворници за работа по строежите — въпроси, свързани със задоволяване нуждите на фронта. Берия участва и в сформирането на някои съединения и части. Например на 29 юни 1941 г. със заповед Ставката възлага на Берия да формира 15 дивизии, за основа на които да послужат частите на НКВД.[17] А през август 1942 г. и март 1943 г. е в Кавказ: изпратен е от Сталин да окаже помощ при отбраната. От Кавказ народният комисар на вътрешните работи праща бързи съобщения до Сталин, че ще отстрани чеченците и ингушите от войсковите части, защото не заслужават доверие, дава оценки за действията на Будьони, Тюленев и Сергацков, докладва за решенията си по военните назначения (например за заместник-командващ 47-а армия назначава сътрудника на НКВД подполковник Рудовски, некомпетентен по оперативните въпроси) и тъй нататък. По молба на Берия Сталин дава съответните разпореждания на 20 август 1942 г.:

„До командващия Задкавказкия фронт,

заместника на народния комисар на отбраната

др. Шчаденко

1. Да се извадят от състава на 61-ва стр. дивизия 3767 арменци, 2721 азербайджанци и 740 души от дагестански народности…

2. Извадените от 61-ва са арменци, азербайджанци и от дагестански народности да се изпратят в резервните части на Зак. фронт, а недостигът в личния състав, получен в дивизията в резултат на изваждането, да се покрие от ресурсите на фронта за сметка на русите, украинците и белорусите…

За изпълнението да се донесе…“[18]

Берия е абсолютен провокатор. По време на войната заедно със Сталин вземат не едно и две антиленински решения по националния въпрос, ехото от които чуваме и до днес.

По време на отиванията си в Севернокавказкия фронт той се опитва да „обработва“ генералите Тюленев, Масленников, Сергацков, Петров, Щеменко и други военачалници. Но в отговор към Сталин политат телеграми и съобщения с молба да защити органите за управление от „четата“ на Берия. По всяка вероятност Берия успява да повлияе до известна степен само на Масленников, който дълго време работи под непосредственото му ръководство. За това подсказва заключението на генералите от Генералния щаб Покровски и Платонов, проучвали специално този въпрос през 1953 г. В доклада си „Към въпроса за престъпната дейност на Берия по време на отбраната на Кавказ през 1942 и 1943 г.“ те пишат следното:

„За изпълнение на отбранителните задачи в източната част на Кавказкия хребет на 8 август беше създадена Северната група войски на Задкавказкия фронт, за командващ на която, види се по настояване на Берия, беше назначен генерал Масленников, командващ незадоволително дотогава армия на Калининския фронт… Генерал Масленников, ползвайки се несъмнено от покровителството на Берия, често игнорираше указанията на командващия фронта и задържаше с действията си прегрупирането на войските.“[19] Не искам да твърдя, че Масленников е бил близък на Берия. Но след като прелистих редица негови писма до Берия през 1942 г., мога да направя извода, че между двамата е имало особени отношения. Като командващ 39-а армия Масленников през главата на преките си началници се е обръщал с молби направо към Берия: „поради сложната и тежка обстановка, а също така, помнейки обещанието Ви да ми оказвате възможното съдействие… С особено уважение към Вас. Масленников. 7 юни 1942 г.“[20]. Когато прочита статията „Битката за Кавказ“ в августовската книжка на списание „Военная мысль“ от 1952 г., Масленников изпраща до началника на военнонаучното управление при Генералния щаб писмо (24. 11. 52 г.), в което изразява несъгласието си за ролята на Берия през август 1942 — януари 1943 г.

Сталин не може без Берия. Нейде в душата си той презира този човек с капризно изражение на лицето. Но му е нужен. Като инквизитор, изпълнител и информатор. Например Берия няколко пъти му докладва, че Берлин отдавна готви терористична акция против върховния главнокомандващ. По данните, с които разполагаме, казва народният комисар на вътрешните работи, със специален самолет „Арадо 332“ на фирмата „Месершмит“ трябва да бъде спусната опитна група терористи от Руската освободителна армия на Власов, а по други данни — германците, отстъпвайки, са оставили диверсанти. Народният комисар на вътрешните работи почти всеки месец докладва на Сталин за допълнителните мерки по осигуряване на безопасността му. Още през 1941 г. Сталин се разпорежда отдалечената му вила да бъде дадена за болница, а близката, както и подстъпите към нея, се пазят от допълнително усилена охрана.

Берия му е нужен и за много други неща. Ето, командващият Военновъздушните сили Новиков доложи вчера, че от 400 изтребителя, отделени за участие в операциите на Калининския и Западния фронт, след четири-пет дни от началото на операцията 140 самолета са излезли от строя.[21] Как е могло да се случи това? Поръчва на Берия да разбере тази работа: тук едва ли е минало без вредителство. Народният комисар добре организира проверката на излезлите от обкръжение — според донесенията му около половината от тях отново може да бъдат използвани в бойните части, разбира се, под наблюдение. Сталин се мръщи, когато Берия си пъха без нужда носа в работата на щабовете и на Генералния щаб. Изобщо, Берия прекалено много неща знае… А Сталин желае да бъде единственият пазител на своите тайни. Върховният главнокомандващ не обича да разказва за миналото си, но Берия знае за него повече от когото и да било. Сталин не иска Берия да го надживее (това е въпрос на далечното бъдеще), но засега му е нужен.

… Когато Берия се връща в Москва от фронта и разказва на Сталин за пътуването си, не пропуска да сподели „личните си впечатления“ за предния край на отбраната, бомбардировките, тъпотията на някои „подозрителни“ генерали.

Слушайки разприказвалия се с лъщящи от охранване бузи Берия, който никак не изглежда уморен след такава „напрегната“ работа, Сталин сигурно нейде дълбоко в душата си отново се е почувствал обиден и уязвен. След октомврийското му (1941 г.) неуспешно отиване на фронта, когато стига само до Волоколамското шосе и наблюдава огнените отблясъци на приближаващия се към Москва фронт, отдалечен само на 10–15 километра от мястото, до което успява да се примъкне кавалкадата му, Сталин повече не припарва на предната линия. След приказките на Берия, а после и на Маленков за техните „бойни кръщения“ той твърдо решава да отиде на фронта поне за историята. И след извънредно грижлива подготовка това става. В началото на август 1943 г. Сталин посещава Западния и Калининския фронт. След това, както той е смятал, уязвими места в пълководческата му биография не са останали.

На 1 август Сталин тръгва със специален влак от гара Кунцево. Подбрани са старичък локомотив и разнебитени вагони. Към късата влакова композиция за маскировка е прикачен и открит товарен вагон с дърва. Съпровождат го Берия, помощникът му Румянцев и преоблечена усилена охрана. Когато стига в Гжатск, Сталин се среща с командващия фронта Соколовски и с члена на военния съвет Булганин. След като изслушва началниците и се ограничава с общи пожелания, пренощува и се отправя за Ржев, към Калининския фронт, при Ерьоменко. Тук той отсяда в село Хорошево, в къщичката на обикновена селянка, настрани от другите къщи (стопанката е предварително изселена оттам с цялата й покъщнина). Тази къщурка с резба по външния корниз и паметна плоча и досега стои да напомня за фронтовите „подвизи“ на върховния главнокомандващ. Разказват, че именно от тук Сталин се е разпоредил да се подготви заповед за първия топовен салют по случай превземането на Орел и Белгород. Но не пожелава да отиде в частите и да се срещне с командирите и бойците. Без никакви драматични произшествия, след пренощуване в Хорошево, върховният главнокомандващ, придружен от Берия и под усилена охрана, се прибира с автомобил в Москва. Сега вече сигурно е бил напълно доволен: никой повече няма и да посмее да помисли (а да говори, естествено, никой не смее!), че пълководецът вижда фронта само с помощта на кинопрегледите, докладите на генералите от Генералния щаб или представителите на Ставката.

Може би с право е смятал, че няма за какво да ходи на фронта? Та нали не е ходил и в заводите, а ето какъв скок осъществи в индустриализирането на страната! Ни веднъж не е минал по селата, а каква „революция отгоре“ направи там! Нима бойното поле може да бъде изключение? Сталин умее всичко да вижда и да научава от кабинета си в Кремъл. Ще повторя, бил е ненадминат майстор в кабинетното ръководене. Поради това посещението му за „допир“ с фронтовата линия (а в действителност фронтът е бил далече) му е трябвало не за да се запознае с положението на двата фронта, не и за да обогати впечатленията си чрез срещи с личния състав на частите, готвещи се за настъпление. Не. Нужно му е за историята. Сталин мисли за историческото си реноме. Бъдещите летописци трябва по съответен начин да отразят този факт от пълководческата му дейност. В биографията му трябва да има и страница за вдъхновително отиване на върховния главнокомандващ в частите на действащата армия.

И затова Сталин смята, че е необходимо съюзниците да научат за отиването му на фронта от самия върховен главнокомандващ. Ето няколко извадки от писмата му до Рузвелт и Чърчил:

„Сталин до Рузвелт. 8 август 1943 г.

Едва сега, след връщането ми от фронта, мога да отговоря на Вашето последно послание от 16 юли. Не се съмнявам, че държите сметка за нашето военно положение и ще се отнесете с разбиране към произлязлото закъснение на отговора ми… Налага ми се ПО-ЧЕСТО ДА ОТИВАМ (подчертано от авт.) на различни участъци от фронта и да подчинявам всичко останало на интересите на фронта.“

„Сталин до Чърчил. 9 август 1943 г.

Току-що се върнах от фронта и успях вече да се запозная с посланието на британското правителство от 7 август… Макар да имаме в последно време известни успехи на фронта, от съветските войски и съветското командване се изисква именно сега изключително напрежение на силите и особена бдителност по отношение на вероятни нови действия на противника. Във връзка с това ми се налага ПО-ЧЕСТО ОТ ОБИЧАЙНОТО (подчертано от авт.) да отивам при войските в един или друг участък от нашия фронт.“[22]

Не, Сталин пише така не само за да намери повод да не отиде на срещата с лидерите на двете страни в Скапа Флоу. За това е достатъчно да се извини със сложната обстановка на фронта. Той иска да не бъде сметнат за кабинетен пълководец.

За негово удоволствие Рузвелт и Чърчил в съвместното си послание от 19 август 1943 г. оценяват високо ролята на личното, непосредственото ръководство на върховния главнокомандващ на театъра на бойните действия:

„Ние разбираме напълно сериозните причини, които Ви принуждават да се намирате близо до бойните действия на фронтовете — фронтове, където личното Ви присъствие толкова много съдейства за победите.“[23]

Във войната Сталин е начело на народа и на армията. Волята и целенасочеността му като политик и държавник изиграват ролята си в разгромяването на фашизма. Ако вземем предвид, че като лидер на такава огромна и мощна страна е имал прояви в различни области, проявите му като пълководец не са били от най-силните. Едва през 1944 и 1945 г. се приближава до пълководческото равнище на своите военни помощници. Неговото в значителна степен дилетантско и некомпетентно ръководство намира израз преди всичко в катастрофално големите материални и човешки загуби. В състояние беше да ги понесе само съветският народ, който издържа не благодарение, а въпреки „гения“ на Сталин. Позоваването на изненадата, неподготвеността за нея и вероломството на Хитлер, на грешките на военачалниците и тъй нататък не оправдава Сталин, а само подчертава стратегическото му късогледство и непълноценност. Начело на въоръжените сили върховният главнокомандващ ги довежда до победата с цената на невъобразими загуби. Опирайки се на своя религиозно-философски светоглед, Бердяев пише, че „войната е вина, но тя е също и изкупление за вината“[24]. Може да се прибави: изкупление от невинните за вината на други. Войната отнася във вечността милиони и милиони хора, не успели да изминат докрай отредения им от съдбата жизнен път.

Знаем, че истинският талант и стратегическото мислене на пълководеца се ценят тъкмо заради способността му да постига и най-големите цели с най-малко жертви. Наложи се съветският народ да принесе в жертва пред олтара на победата повече от двайсет милиона човешки живота. По данни на професор Кваши, основаващи се на математически изчисления и на анализа на многобройни точни данни и съпътстващи тенденции, преките загуби на нашия народ в годините на войната възлизат приблизително на 26–27 милиона души. По моите пресмятания, близки до тези, погледнато исторически, нито един народ не е плащал такава страшна цена за своята свобода и независимост. Но освен преките загуби огромни са и непреките (спадане на раждаемостта и др.). Ще повторя, историята не познава досега такива размери на загубите. И ако ги съпоставим с „пълководческия гений“ на Сталин, веднага ще ни стане ясно колко неуместно е да се приписват на върховния главнокомандващ особени заслуги за победата. Тези заслуги принадлежат изцяло на съветския народ.

Думите на Волтер, послужили за мото на тази глава, ни напомнят: в очите на хората пълководец, който в края на краищата е удържал победа, все едно че изобщо не е правил грешки. Тези думи като че ли са изречени само за Сталин. На него никой и никога не му е говорил за грешките, които е допускал. Затова пък милиони говореха колко велик е „пълководецът на всички времена и народи“. Бъдещият генералисимус на Съветския съюз не се съмнява ни най-малко в своята „гениалност“, без да подозира, че съдът на историята ще произнесе друга присъда.

В края на войната Сталин започва да отделя все повече време и за много други неща. Самодържецът, диктаторът, концентриралият в ръцете си цялата власт се е обрекъл да стои неотлъчно над безкрайния конвейер от проблеми. Но на него това му харесва — всичко е в ръцете му, всичко става по неговата воля. Пълководецът, когото всички задружно и отдавна вече наричат „велик“, постепенно се насочва към други сфери. Впрочем много от тези неща, както и по-рано, пряко са свързани с войната. Големи и малки, важни и по-малко важни. Ето например днес, 16 март 1945 г., Берия му доложи, че в участъка на 2-ри белоруски фронт Цанава е открил роднини на Рокосовски. Господ здраве да им дава… И още едно съобщение: в Москва отдавна чака да бъде приет заместникът на католикоса (патриарха) на всички арменци Георг Чеорекчян. Интересно какво ли ще иска тоя човек? И какво пише? „В дните на Отечествената война арменската църква със своето духовенство и вярващи в Съветския съюз и в чужбина не отстъпваше на другите църкви в Съветския съюз. Тя на дело доказа историческата си вярност към руския народ и съветската държава.“ Това е ясно. Но какво иска? Аха, и това е ясно… Ще иска разрешение да бъде възстановен свещеният им град Ечмиадзин, да се открият духовната академия, печатницата и списанието „Ечмиадзин“, да се построи наново разрушеният храм „Звартноц“, да бъдат допуснати в Армения духовници от чужбина, да бъде открита сметка в чужда валута в Ереванската банка и много, много други неща…[25]

Е, няма как, налага се да разреши нещо. Православната църква, пък и не само тя, направи доста в негова подкрепа, и то в най-трагичните месеци на войната.

Какво още е сложил в папката Поскрьобишев? „Лагерите на НКВД от горската промишленост в годините на Отечествената война изпълниха държавните планове по дърводобива и осигуриха изпълнението на задачите по отбранителната продукция… авиационен брезов фурнир, дървен материал за подпори, специален амбалаж.“ Молят за „награждаване с ордени и медали на работниците от лагерите за горска промишленост“. Да ги награждават… Какво още? Доклад на Серов[26] за срещите във Варшава с представителя на полското емигрантско правителство Янковски и ръководителите на полските партии „Стронництво людове“, „Стронництво праци“, „Стронництво демократичне“, „Стронництво народних демократов“, ППС (полската социалистическа партия)… Преди да се решава какво да се прави с тия партии, трябва да се види какъв съвет ще дадат Берут и Осубко-Моравски. А ето и проект за постановление на Държавния комитет по отбраната: да се отделят за охрана на чехословашкия президент Бенеш и правителството му един батальон от войските на НКВД и един противовъздушен полк.[27] Трябва да се съгласи. Бенеш му е правел по-рано важни услуги, а и сега се държи доста лоялно…

И Сталин прелиства един след друг десетки листове: за броя на военнопленниците в съветските лагери, за работата на пречиствателните пунктове за приемане на връщащите се в родината съветски граждани (десетки и десетки хиляди от тях са попадали оттам направо в лагерите на НКВД), за засилване на бандитското движение в Прибалтика, за чекистката войскова операция под ръководството на Кобулов, Цанава и Белченко в западните райони на Белорусия „по отстраняване на антисъветските елементи и ликвидиране на въоръжените бандитски групи“, за създаване на нови специални лагери за проверка на освобождаваните от плен съветски военнослужещи… Берия съобщава, че много източни райони на страната са обхванати от жесток глад, особено Казахстан и Задбайкалието… Краят не им се вижда на тия доклади, справки, съобщения… А ето че скоро ще дойдат военните с поредния доклад. След военните ще дойде Молотов — ще настъпи времето да каже тежката си дума не на оръдията, а на дипломацията. С пълен глас.

[1] ЦАМО, ф.32, оп.11302, д.62, л.646. ↑

[2] Наполеон. Избранные произведения. Т. 1. М., 1941, с.320. ↑

[3] Теплов, Б. М. Проблемы индивидуальных различий. ЛА., 1961, с.275. ↑

[4] ЦАМО, ф.96-А, оп.2011, д.26, л. 103–113. ↑

[5] Пак там, ф.3, оп.11556, д, 9, л.231. ↑

[6] ЦАМО, ф.3, оп.11556, д.10, л.27. ↑

[7] ЦАМО, ф.132-А, оп.2642, д.13, л.7. ↑

[8] ЦГАОР, ф.9401, оп.2, д.265, т. II, л.340-347. ↑

[9] ЦАМО, ф.132-А, оп.2642, д.41, л.271-272. ↑

[10] ЦАМО, ф.3, оп.11556, д.14, л.82-84. ↑

[11] Пак там, ф.132-А, оп.2642, д.36, л.428. ↑

[12] ЦАМО, ф.3, оп.11556, д.10, л.324. ↑

[13] ЦАМО, ф.132-А, оп.2642, д.36, л.66. ↑

[14] ЦАМО, ф.3, оп.11556, д.13, л.455. ↑

[15] ЦАМО, ф.3, оп.11556, д.17, л.11. ↑

[16] ЦАМО, ф.132-А, оп.2642, д.32, л.145-147. ↑

[17] ЦАМО, ф.3, оп.11556, д.5, л.6. ↑

[18] Пак там, д.9, л.313. ↑

[19] ЦАМО, ф.15, оп.178612, д.86, л.132, 140. ↑

[20] Пак там, л.345-347. ↑

[21] ЦАМО, ф.3, оп.11556, д.9, л.165-166. ↑

[22] Тегеранская конференция руководителей трех союзных держав. Сб. документов. Т. II. М., 1978, с.52, 53. ↑

[23] Пак там, с.54. ↑

[24] Бердяев, Н. А. Судьба России. М., 1918, с.181. ↑

[25] ЦГАОР, ф.9401, оп.2, д.94, л. 329–333. ↑

[26] И. А. Серов — по онова време един от отговорните сътрудници на НКВД. ↑

[27] ЦГАОР, ф.9401, оп.2, д.94, л.317, 122–126, 275. ↑

СТАЛИН И СЪЮЗНИЦИТЕ

Факелът на войната, запален от Хитлер преди няколко години в Берлин, всеки момент трябва да угасне. Пак в Берлин. В последните дни на април и в началото на май Антонов всекидневно докладва на Сталин за срещите на нашите части със съюзниците. Съюзническите войски… За върховния главнокомандващ те са отвъдната страна на войната, с която за него (пък и не само за него) са свързани дълготрайни очаквания, надежди, разочарования, пазарлъци, подозрения, недоверие, нови надежди и най-сетне доста добре регулирано военно сътрудничество. Освен обобщената справка на Генералния щаб за контактите с войските на съюзниците Антонов донася и цяла папка с донесения — от щаба на 58-а гвардейска стрелкова дивизия, от щаба на 1-ви белоруски фронт, от началниците на политическите отдели при 5-а гвардейска и 13-а армия, от щаба на 3-и украински фронт, от политическото управление при 2-ри белоруски фронт, от други щабове и политически органи. Тези донесения Сталин специално ги е поискал. Желае да разбере непосредствените настроения на генералитета, на офицерите, на сержантския и войнишкия състав, да научи какво е поведението на съюзниците, да свери курса на отношението си към тях занапред. Защото войната завършва само на Запад.

Лидерите на съюзниците, подали си ръка в Техеран и Ялта (а скоро ще си подадат ръка и в Потсдам), са направили няколко широки крачки към момента, когато хората от планетата, живеещи в един и същ космически дом, понесъл се в безкрайните пространства на вселената, ще разберат истината. Но тя ще се изправи пред тях с цялата си голота малко по-малко от половин век след общата победа. По всяка вероятност нито Сталин, нито Чърчил, нито преждевременно починалият Рузвелт са мислели тогава, че нашата цивилизация е уникална и сигурно самотна в безграничното мироздание. И досега никой не е доказал обратното. Около нас няма обитаеми острови и подобни на нашата Земя „кораби“. Ето защо всеки опит на една част от земните жители да унищожи друга, живееща и мислеща иначе, може да разруши цялото ни домашно огнище. Човечеството още не е знаело тогава, че навлиза в ядрено-космическата ера. Но в ония дни, през пролетта на 1945 г., съюзът на неприятелски настроените в миналото държави изглежда здрав и дълготраен. В името на антифашистката коалиция Сталин, при цялата си правоверност, принася в жертва Коминтерна, отмества далече встрани идеологическите постулати, прави се, че не вижда дългогодишния и дълбок антисъветизъм на Чърчил и на западните демокрации като цяло. В най-критичните и повратни моменти той винаги извежда на преден план прагматичните съображения.

Обикновено върховният главнокомандващ чете само обобщените сведения на Генералния щаб, донесенията на фронтовете и докладите на представителите на Ставката. Но сега, в дните на приближаващия триумф, преглежда и доста много обобщени сведения с друго съдържание. Ето едно от тях:

„В 15:30 на 25 април 1945 г. в района на моста източно от Торгау се състоя среща между офицерския състав на 173-и гвардейски стрелкови полк и патрулите на съюзническите войски от Първа американска армия, 5-и армейски корпус, 69-а пехотна дивизия. На източния бряг на река Елба преминаха пет души, водени от офицера от американската армия Робъртсън…

Рудник“[1]

Кой ли е този Рудник?[2] Как ли ще се държат тези рудниковци в контактите си със съюзническите войници, идващи от оня, капиталистическия свят? Побратимявания ли ще има или търкания?

Сталин си спомня, че преди три седмици получи „особено важна“ телеграма от Абакумов, който въз основа на доклада на отдел „Смерш“ (нарицателно име на военното контраразузнаване — б.пр.) при 68-и район за авиационно базиране в Полтава съобщаваше за действията на генерал-майор Ковальов, който заявил: „С американците не се погаждаме. Тук, в Полтава, не е изключена възможността за въоръжен сблъсък с тях.“[3] Във връзка с това Ковальов бил заповядал да се вземат редица мерки „за всеки случай“.

Когато прочита шифрованата телеграма, Сталин тихичко изругава:

„Отде са се навъдили такива глупаци? Я го виж тоя Ковальов, дори план за бойни действия е съставил…“

И върху документа слага с размах следната резолюция:

„До др. Фалалеев (ВВС)

Моля усмирете др. Ковальов и му забранете всякакви самоволни действия.

Й. Сталин“

А сега, я гледай, какво съобщение: „Срещите с американските и английските войски преминават в обстановка на възторг. Ето как мина срещата на двамата генерали: командира на 58-а стрелкова дивизия Русаков и командира на 69-а американска пехотна дивизия Райнхарт… Тостове, речи, подаръци, «ура». Началникът на политическия отдел при 5-а гвардейска армия Катков съобщава, че на тази среща американците гледали да получат за спомен като сувенири звездички, пагони, копчета… Генералът пише, че съветските войници са много учудени, задето при американците генералът много трудно се различава от редника. На всички униформата е еднаква. Друго нещо е при нас: генерала отдалече го виждаш…“[4]

В душата си Сталин е съгласен със съветските войници. Защото и самият той обича маршалската униформа, не я сваля от гърба си и честичко се спира за някоя и друга минута пред огледалото. Със своята гнила демокрация американците не могат да разберат, че в обществото трябва да има йерархия. Когато човек е с униформа, тя веднага се вижда от всички… На срещата, съобщава между другото Катков, е бил и писателят Константин Симонов. Не пише лошо за войната този Симонов, отбелязва си наум върховният главнокомандващ. Ето че се побратимяват сега, а колко сили се изразходваха, докато се стигне до това сътрудничество!

Дългият период на недоверие и подозрителност между Съветския съюз и западните демокрации трябваше да привърши. Което не можа да бъде направено преди войната, бе сторено с „помощта“ на Хитлер. Водейки война на два фронта, той неволно съюзи СССР и западните страни. Сталин си спомни как на 12 юли 1941 г. дойде в Кремъл посланикът на Великобритания С. Крипс със сътрудниците си и с членовете на британската мисия. Тогава заедно с Молотов, Шапошников, Кузнецов и Вишински той се срещна с англичаните. А все още не можеше малко поне да се съвземе от жестокото сътресение, сполетяло го в началото на войната. Колко труд му струваше да сложи на лицето си маската на прочутото си величествено спокойствие. Само половин час преди официалната среща, Шапошников му беше доложил, че преди два дни 2-ра и 3-а танкова група на немците и част от силите на 9-а армия, влизаща в състава на групата „Център“, са достигнали на широк фронт линията на реките Западна Двина и Днепър… Как е възможно това? Немците на Днепър! След започналото Смоленско сражение ударният юмрук на немските армии в състав около 70 съединения се готвеше да нанесе смъртоносен удар още по на изток, по Москва… Загубил душевното си равновесие, той някак си механично подаваше ръка на англичаните, а после погледът му шареше отнесено по гърбовете на Молотов и Крипс, когато те подписваха споразумението за съвместни действия на двете страни.

Спомни си как седмица след това посланикът на Съветския съюз в Лондон Майски и министърът на външните работи на Чехословакия Масарик подписаха аналогично споразумение, а после, пак през юли и пак в Лондон, бе подписано споразумение между СССР и полското правителство за взаимна помощ във войната против Германия. По настояване на полската страна в първа точка на споразумението беше посочено: „Правителството на СССР признава, че са загубили сила съветско-германските договори от 1939 г. относно териториалните промени в Полша.“[5] Същия ден се срещна в Москва с Хари Хопкинс, личен представител на американския президент Рузвелт. По поръчение на президента американецът заяви, че „който се сражава против Хитлер, е на страната на справедливостта в този конфликт и ние възнамеряваме да му окажем помощ“[6]. Сталин бе изложил накратко молбата си за техническа помощ и бе изразил надежда, че президентът разбира в какво положение е Съветският съюз. Споразумението за помощ беше сключено по-късно, но осведомителното посещение на Хопкинс сложи началото на сътрудничеството.

Една година след това посланикът на СССР Литвинов подписа заедно с държавния секретар Кордел Хъл споразумение относно принципите за „воденето на войната против агресията“. Още по време на разговора си с Хопкинс Сталин, като изтъква колко критично е положението на фронтовете, моли (а това той никак не умее да прави — та нали никога, никого и за нищо не е молил!) Съединените щати да изпратят възможно най-бързо противовъздушни оръдия от среден калибър, големокалибрени противовъздушни картечници, пушки, алуминий за самолетната индустрия и високооктанов бензин. Занапред, с тих глас, но настойчиво продължава Сталин, моля предайте молбата ми на президента — на нас ще са ни нужни самолети. Много самолети…

Още през юли той изпраща нарочна мисия в Англия начело с генерал Голиков. Инструктира лично генерала, както и Шапошников, Тимошенко и Микоян. На Голиков са възложени две основни задачи: да стимулира стратегическия интерес от дебаркиране на англичаните в Европа или в Арктика и да предизвиква по-бързото оказване на военнотехническа помощ. След завръщането си в Москва и срещата със Сталин Голиков получи нареждане веднага да замине и за Съединените щати. Сега Сталин насочва вниманието върху главния въпрос: уреждане на военни доставки в широк обем и във възможно най-близко време. Пред опасността от поражение проявява голяма активност във военнополитическата област. Идеологическите антагонизми някак внезапно отиват на заден план, като второстепенни и преодолими.

Като типичен прагматик Сталин бързо преодолява идеологическите си предубеждения и решително подава ръка на западните държави. Впрочем, друг избор не е имал. Изобщо нужно е да се каже, че е изиграл значителна роля в създаването на антихитлеристка коалиция. Още от самото начало на войната успоредно с възвръщането на душевното си равновесие съветският лидер се стреми да си осигури поддръжката на колкото е възможно повече страни, прави всичко Япония и Турция да останат на позициите си на неутралитет спрямо Съветския съюз. Разбира се, особени надежди възлага на Великобритания и Съединените американски щати.

Сталин веднага гледа да пренесе зародилото се сътрудничество на делово равнище. Така например още едва ли не в първото си послание до Чърчил от 18 юли 1941 г. поставя направо въпроса: „Струва ми се… че военното положение на Съветския съюз, а също така и на Великобритания значително би се подобрило, ако бъде създаден фронт против Хитлер на Запад (Северна Франция) и на Север (Арктика).“ Във всичките си следващи разговори, писма и телеграми той не се уморява да напомня за втория фронт. В посланието, някак си разграничавайки реалностите в момента от машинациите и действията си преди войната и оправдавайки тогавашните териториални изменения, с които западните страни не са били съгласни, той пише: „Може да си представите, че положението на германските войски щеше да бъде много по-изгодно, ако съветските войски трябваше да поемат удара на германските войски не в районите на Кишинев, Лвов, Брест, Белосток, Каунас и Виборг, а в районите на Одеса, Каменец-Подолск, Минск и околностите на Ленинград.“[7] Както е известно, Чърчил още на 26 юли заявява, че е фактически невъзможно да бъде открит втори фронт във Франция. През август, намиращ се в критично положение, Сталин отново изпраща лично послание до Чърчил в крайно откровен, дори безпощаден спрямо себе си и съюзниците тон. След като споменава за новите големи стратегически успехи на немците на съветско-германския фронт, задава въпроса: „По какъв начин да се излезе от това повече от неблагоприятно положение?“ И отговаря: „Мисля, че има само един път за излизане от това положение: да се открие още тази година втори фронт някъде на Балканите или във Франция, който ще може да изтегли от Източния фронт 30–40 германски дивизии, и едновременно с това да се осигурят на Съветския съюз 30 хиляди тона алуминий до началото на октомври т.г. и ежемесечна минимална помощ от 400 самолета и 500 танка (малки или средни).

Без тези два вида помощ Съветският съюз или ще претърпи поражение, или ще отслабне дотолкова, че ще загуби за дълго време способността си да оказва помощ на своите съюзници.

Разбирам, че това послание ще изпълни Ваше превъзходителство с огорчение. Но какво да се прави? Опитът ме научи да гледам действителността в очите, колкото и да е неприятна, и да не се боя да казвам истината, колкото и да е нежелателна.“[8]

Дали е помислил, когато диктува тези редове, че прибърза през август 1939 г.? Кой знае? Може би ако беше проявил търпение, а Лондон и Париж — прозорливост, антифашистката коалиция би могла да бъде създадена още преди две години… Сталин обаче никога не дава израз на съмненията си. Той отдавна се придържа към правилото, че всички трябва да вярват в непогрешимостта на решенията му.

В писмото си Сталин свързва необходимостта от действена, ефикасна помощ със заплахата, че в противен случай Съветският съюз ще претърпи поражение. И докато благодарение на добрата воля на съюзниците успява да получи голяма военнотехническа помощ, която за съжаление дълго време се подценяваше или явно омаловажаваше в нашите военноисторически трудове, то усилията му за откриване на втори фронт се оказват години наред безрезултатни. Известно е, че се обръща с това предложение към Чърчил още през юли 1941 г. Но минават най-тежката 41-ва, тежката 42-ра, след тях и не толкова леката 43-а… Едва през юни 1944 г. ще започне операцията „Овърлорд“. Между другото, когато пита Молотов какво означава тази английска дума и чува отговора „върховен господар“, „властелин“, става му крайно неприятно. Той е уверен, че истинският върховен господар на изхода от войната е тръгнал към Берлин от изток. Този Чърчил е непоправим, той го е измислил… По това време съветските войски се готвят със серия от удари да освободят Белорусия и Западна Украйна, както и източните райони на Полша и Чехословакия и да стигнат до границите на Германия. Вторият фронт е открит чак тогава, когато вече никой не се съмнява, че Съветският съюз е способен сам да завърши разгромяването на хитлеристка Германия.

Като председател на Държавния комитет по отбраната и на Ставката Сталин е принуден да обръща най-сериозно внимание на дипломатическите въпроси. Колкото по-ясно се очертават контурите на дългоочакваната победа, толкова по-често и по до късно при него се заседява Молотов. Сега му се налага по-често от всеки друг път да се среща с представители на съюзниците. Върховният главнокомандващ разбира, че в създадения антифашистки съюз Англия и Съединените щати действат почти във всички случаи съгласувано, все едно че са една единна западна сила. Но заедно с това усеща още от началото на войната определени разлики в позициите на партньорите. Самият той е много хитър, затова се опитва да открие какъв скрит смисъл имат конкретните дипломатически стъпки на Рузвелт и Чърчил, каква изгода искат да извлекат от създаващата се ситуация. Председателят на Държавния комитет по отбраната най-вече е загрижен и често изразява негодуванието си, че съюзниците до безкрайност отсрочват и отлагат откриването на втори фронт в Европа. Получавайки по дипломатическите и разузнавателните канали данни за първата (декември 1941 г. — януари 1942 г.), втората (юни 1942 г.) и третата (май 1943 г.) Вашингтонска конференция, за англо-американските срещи в Казабланка и Квебек, както и за други контакти между Съединените щати и Англия, като обсъжда тези съобщения с Молотов, Сталин вижда стремежа на съюзниците да започнат военни действия в Европа само при пълна сигурност, без никакъв риск, когато Германия и въоръжените й сили изпаднат в критично състояние.

По настояване на Сталин през май и юни 1942 г. Молотов предприема пътуване до Лондон и Вашингтон. Председателят на Съвета на народните комисари поставя пред народния комисар на външните работи главната задача да води преговори с цел съюзниците да поемат конкретни задължения за откриване на втори фронт в Европа през 1942 г. Но Рузвелт и Чърчил поставят многобройни предварителни условия. Наистина в съвместното англо-съветско комюнике, прието в Лондон, се казва, че по време на преговорите „е постигната пълна договореност по отношение на неотложните задачи за създаване на втори фронт в Европа през 1942 г.“[9]. И много скоро става ясно, че съюзниците нямат намерение да изпълняват обещанията си. Сталин не скрива разочарованието, раздразнението и недоволството си. Това може да се почувства в посланието му до Чърчил, изпратено на 23 юни 1942 г. В него се казва:

„Що се отнася… до въпроса… за организиране на втори фронт в Европа, страхувам се, че този въпрос започва да приема несериозен характер. Като имам предвид създалото се положение на съветско-германския фронт, длъжен съм да заявя най-категорично, че съветското правителство не може да се примири с отлагането за 1943 г. на въпроса за организиране на втори фронт в Европа.“[10]

След тази телеграма Чърчил, както по-късно си спомня, не е можел да се ограничи само с отговор на посланието. Изразява готовност за лична среща със Сталин в Съветския съюз. Сталин се съгласява и на 12 август Чърчил пристига в Москва, придружен от началника на Генералния щаб Брук, заместник-министъра на външните работи Кадогън и други официални лица. Ето какво си спомня Чърчил за настроението си по време на полета му от Кайро до Москва: „Аз размислих за мисията ми в тази мрачна болшевишка държава, която някога упорито се опитвах да задуша още при раждането й и която чак до появата на Хитлер смятах за смъртен враг на цивилизованата свобода. Какво трябваше сега да говоря? Генерал Уейвъл, който имаше литературни способности, събра всичко това в едно стихотворение, което ми показа вечерта преди заминаването. В него имаше няколко четиристишия и последният стих на всяко от тях гласеше «Няма да има втори фронт през 1942 година». Това е все едно да откараш голям леден блок на Северния полюс.“[11]

Въпреки изключително тежката и критична обстановка на Сталинградския и на Югоизточния фронт Сталин прекарва много часове в разговори с Чърчил. В тях участват от съветска страна Молотов и Ворошилов, от английска — посланикът Кър и личният представител на американския президент Хариман. Чърчил е принуден да каже направо, че през 1942 г. втори фронт в Европа няма да има. Ако съюзниците се опитат да го открият, то, по думите на премиер-министъра, най-вероятният резултат от тази акция на съюзниците би бил поражението им. Сталин дълго и многословно възразява, като изтъква съображения предимно от нравствен характер:

„Който не иска да рискува, никога няма да спечели войната. Не трябва чак толкова да се страхува от германците“ — обосновава се Сталин.

„Но вторият фронт в Европа не е единственият втори фронт“ — не се предава английският премиер. И се опитва да отвлече вниманието на Сталин с плановете на съюзниците за предприемане на операция в Северна Африка.

На разговорите между Сталин и Чърчил, каквито и други въпроси да са били разисквани, Сталин упорито се връща на темата за втори фронт. Причината е безрадостната фронтова обстановка. Но с помощта на Хариман Чърчил намира все нови и нови аргументи, за да докаже, че е невъзможно откриването му през 1942 г. Тогава, след като се съветва с Молотов, Сталин предприема необичаен ход. По време на поредната среща на 13 август връчва на събеседника си меморандум по въпроса за втория фронт. Макар че малко преди това уж „отстъпва, признавайки, че решението на този въпрос не се поддава на контрола му“[12]. В меморандума се констатира, че съюзниците са се отказали официално от съгласуваното решение, фиксирано в англо-съветското комюнике от 12 юни 1942 г., Чърчил е обезсърчен. И точно когато виси на косъм съдбата на Сталинград, а може би и на целия юг на страната, Сталин решава да прехвърли значителна част от отговорността върху съюзниците си. В текста на меморандума фигурират същите думи, които ден преди това е писал на Чърчил и Хариман. Английският премиер веднага го прочита:

„Отказът на правителството на Великобритания за създаване на втори фронт в Европа през 1942 г. нанася морален удар върху цялата съветска общественост, разчитаща на създаването на втори фронт, усложнява положението на Червената армия на фронта и нанася вреда на плановете на съветското командване… Ето защо смятаме, че именно през 1942 г. е възможно и трябва да бъде създаден втори фронт в Европа. Но за съжаление не успях да убедя в това господин премиер-министъра на Великобритания, а г. Хариман, представител на президента на САЩ при преговорите в Москва, изцяло поддържаше господин премиер-министъра.

13 август 1942 г.

Й. Сталин“[13]

Естествено, още на другия ден Чърчил отговаря с „напомняща бележка“, в която се отбелязва, че „преговорите с господин Молотов за втория фронт, тъй като са били ограничени както с устни, така и с писмени уговорки“ не могат да бъдат основание „за изменение на стратегическите планове на руското върховно командване“[14].

Въпросът за втория фронт е в центъра на дипломатическите усилия на Сталин до средата на 1944 г. Наистина, когато вятърът на победата започва все по-силно да надува платната му, върховният главнокомандващ вече не поставя така остро този проблем както в началото на войната. Например, когато през октомври 1942 г. кореспондентът на Асошиейтед прес Касиди се обръща чрез посолството на Съединените щати в Москва към Сталин да го приеме за интервю, председателят на Държавния комитет по отбраната отказва, но изпраща крайно лаконични писмени отговори:

„1. Какво място в съветската оценка на сегашното положение заема възможността за втори фронт?

ОТГОВОР. Много важно, може да се каже, първостепенно място.

2. Доколко ефикасна е помощта на съюзниците на Съветския съюз?

ОТГОВОР. В сравнение с помощта, която Съветският съюз оказва на съюзниците си, като привлича към себе си главните сили на немско-фашистките войски, помощта на съюзниците на Съветския съюз е засега все още малко ефикасна.“[15]

Размисляйки за линията на поведението си по отношение на съюзниците, Сталин сигурно прекрасно разбира, че и него, и партньорите му ги води само суровата необходимост. По волята на историческите обстоятелства (в които имат пръст както сегашните му съюзници, така и самият той) те се оказват в един и същ военен лагер. Но Сталин нищо не забравя. Той помни изказванията на Уилсън, на Чърчил, на Чембърлейн, на Даладие и на други известни държавници за Съветския съюз. Сега, когато пред съюзниците е възникнала обща и страшна опасност, тя ги е тласнала един към друг. В историята това се е случвало неведнъж. Още през 1942 г. той определя принципната си позиция спрямо съюзниците. По негово мнение положението на страната, носеща на плещите си главната тежест на борбата с фашизма, напълно оправдава линията му на заемане на особено място в антифашистката коалиция. Особеното от негова гледна точка са правата му да прави предложения (звучащи като ултиматуми) за оказване на помощ. В защитата на интересите на страната Сталин се проявява като твърд и неотстъпчив политик, с което впрочем си спечелва уважението на своите партньори. В очите на Рузвелт, Чърчил и Дьо Гол той е умен и жесток диктатор. Сталин знае това, но не се опитва да промени впечатленията им.

Освен това в стремежа си да получи максимално голяма помощ от съюзниците, особено във военнотехническата област (и трябва да се каже, че тя наистина е внушителна), Сталин търси пътища за преодоляване на идеологическите разногласия. Когато през август 1942 г. Сталин разговаря през нощта с Чърчил, и двамата знаят, че през няколко квартала от тях е сградата на Изпълнителния комитет на Коминтерна — изразител на дълбоката класова непримиримост към силите, олицетворение на които е не само Хитлер, но и британският премиер-министър. Ето защо за прозорливите аналитици на политиката решението на Сталин (оформено като решение на Коминтерна) за саморазпускане на Комунистическия интернационал не е неочаквано. Той отново (както и през септември 1939 г.) не се спира пред никакви, дори и големи идеологически „разноски“ в името на конкретната цел. Не се безпокои много от това, дали е добре камуфлирана истинската причина. В речта си на 6 ноември 1942 г. на тържественото заседание, посветено на 25-ата годишнина от Октомври, подчертава, че различията в идеологиите на съюзниците не са пречка за военнополитическото им сътрудничество. „Възникналата заплаха повелително диктува на членовете на коалицията необходимостта от съвместни действия, за да бъде избавено човечеството от връщане към диващината и средновековните зверства.“[16] Несъмнено тези думи се отнасят за фашизма. Всъщност в доклада на Сталин е прокарана мисълта, че в периода на борбата за оцеляване класовата логика няма решаващо значение. До този извод идва човечеството и в наши дни, а, надявам се, че така ще бъде и занапред.

Съдбата на Коминтерна е предварително решена. През пролетта на 1943 г. международната организация на трудещите се се саморазпуска. На 28 май 1943 г. в отговорите си на кореспондента на агенция Ройтер Кинг Сталин подчертава: „Разпускането на Комунистическия интернационал е правилно и навременно, тъй като улеснява организирането на общия отпор на всички свободолюбиви нации против общия враг — хитлеризма… разобличава лъжата на хитлеристите, че Москва имала намерение да се намесва в живота на другите държави и да ги «болшевизира».[17]“

Политическият прагматизъм на Сталин, който не се спира дори пред ликвидирането на Коминтерна, го подтиква и към уреждане на отношенията с православната църква. Дотогава бившият семинарист ни най-малко не удостоява църквата с вниманието си. Нещо повече. По негова инициатива след 1925 г. не се разрешава да бъде избиран глава на Руската православна църква. Временен глава на църквата става патриаршеският наместник митрополит Сергий. Сталин не дава съгласието си и за свикване на църковен събор, а това не позволява да бъде попълнен съставът на Светия синод, който дълги години не функционира. И ето че изведнъж на 4 септември 1943 г. той извиква при себе си председателя на Съвета по въпросите на Руската православна църква Карпов. По време на разговора, в който участват Маленков и Берия, се обсъждат въпроси около ролята на църквата по време на войната. Трябва да се отбележи, че Руската православна църква няколко пъти внася големи парични суми за военните нужди на страната и предава много скъпоценни предмети в държавния фонд. Свещенослужителите използват влиянието си за укрепване на вярата у народа в крайната победа над фашизма.

Сталин изслушва Карпов и предлага още същия ден да бъдат приети висшите духовници. Само след няколко часа при него са митрополитите Сергий, Алексий и Николай, учудени донемайкъде от височайшето внимание. След дългия разговор е одобрено свикването на църковен събор, избирането на патриарх и откриването на религиозни учебни заведения. Наслаждавайки се на „великодушието“ си, върховният главнокомандващ обещава материална помощ и различни други отстъпки, поглеждайки многозначително към Берия. Мисля си, че Сталин се е наслаждавал на неправдоподобната за един бивш семинарист възможност да влияе не само върху съдбата на най-високопоставените църковници, но и на религията като цяло. За да бъда справедлив, ще добавя, че значителна част от обещанията са изпълнени.

На другия ден, 5 септември 1943 г., „Правда“ съобщава за знаменателната (единствена до 1988 г.) среща на ръководството на страната с главата на църквата: „Митрополит Сергий е осведомил председателя на Съвета на народните комисари, че ръководните кръгове на православната църква възнамеряват в най-близко време да бъде свикан Събор на епископите за избиране на патриарх Московски и на цялата Рус и за образуване при патриарха на Свети синод.

Ръководителят на правителството др. Й. В. Сталин се е отнесъл съчувствено към тези предложения и е заявил, че от страна на правителството няма пречки за това.“

Защо Сталин изведнъж си спомня за църквата? Мисля, че по две причини. Първо, върховният главнокомандващ оценява политическата роля на църквата във войната и иска да насърчи тази нейна дейност. Второто обстоятелство е свързано с международната му дейност. Готви се за първата среща на най-високо равнище в края на годината в Техеран. Поставя си целта да постигне не само ускорено откриване на втори фронт, но и увеличаване обема на военната помощ. В това отношение не е малка ролята, която може да изиграе Комитетът за подпомагане на Съветския съюз в Англия, възглавяван от един от ръководителите на англиканската църква Х. Джонсън. Получава няколко послания от настоятеля на Кентърбърийската катедрала и решава да направи жест, предназначен за публиката, който ще свидетелства за по-лоялното му отношение изобщо към църквата. Сталин знае, че на Запад този сигнал непременно ще бъде забелязан и ще предизвика доброжелателна реакция. Не славолюбието на бившия недоучил се семинарист подтиква съветския лидер, а строго прагматичните му сметки в отношенията му със съюзниците.

Отношенията му със съюзниците достигат апогея си в срещите на „голямата тройка“. Както се знае, Техеранската (28 ноември — 1 декември 1943 г.), Кримската (или Ялтенската, 4–11 февруари 1945 г.) и Берлинската (или Потсдамската, 17 юли — 2 август 1945 г.) са върхове на военнополитическото сътрудничество между държави, толкова различни във всяко отношение. Би могло да се приеме, че тези конференции, както и самото сътрудничество, общо взето, още тогава извеждат общочовешките ценности пред класовите и идеологическите. Решенията на конференциите и ролята им са добре известни. Възнамерявам да засегна само някои въпроси, показващи отношението на Сталин към обсъжданите на тях проблеми.

Сталин е „домосед“. Готов е да се срещне с лидерите на съюзените държави, но не иска да се отдалечава много и за дълго. Чърчил и Рузвелт предлагат за място на срещата Кайро, Асмара, Багдад, Басра и други градове южно от СССР. Чърчил дори смята, че Сталин ще се съгласи да се срещнат в някоя пустиня, където би могло, по думите на английския премиер, да се построят три палаткови лагера и съвещанието да протече в безопасност и уединение. Сталин настоява за Техеран, защото оттам можел да продължи „всекидневното ръководство на Ставката“. След дълга размяна на писма Чърчил и Рузвелт са принудени да се съгласят. Разбира се, Сталин не казва, че го е страх да пътува със самолет. Не обича рисковете, не иска да внася в живота си какъвто и да е елемент на случайност. „Вождът“ върви към върха на славата си и дори вероятността (па макар и съвсем незначителна) за каквото и да било нежелателно събитие силно го тревожи. Два дни преди излитането си изпраща до Рузвелт и Чърчил телеграми с аналогично съдържание:

„Посланието Ви от Кайро получих. Ще бъда на Ваше разположение в Техеран на 23 ноември вечерта.“

В устата на Сталин фразата „ще бъда на Ваше разположение…“ звучи повече от необичайно. Обаче съветският лидер иска да бъде джентълмен.

Прави всичко въпросът за втория фронт да бъде в центъра на вниманието на Техеранската конференция. Все пак, когато се среща на 28 ноември вечерта с Рузвелт, двамата говорят за времето в Съветския съюз, за събитията в Ливан, за Чан Кайшъ, за Дьо Гол, за Индия, но не и за втория фронт. Разговарят дори за бъдещата политическа система в Индия и най-неочаквано Рузвелт казва, че „би било по-добре да се създаде в Индия нещо подобно на съветската система, като се започне отдолу, а не отгоре. Може би това трябва да бъде система от съвети“. Сталин тълкува това по свой начин и отговаря, че „да се започне отдолу — това значи да се тръгне по пътя на революцията“[18].

За пръв път е на международна конференция извън своята държава и се вглежда най-внимателно в партньорите си. За него всичко е ново. Сега Чърчил го интересува по-малко — срещал се е вече с него и се е убедил в необикновения ум и в хитростта на този политик. Кой знае защо, Рузвелт с проницателния си поглед и с печата на умора и болезненост върху лицето веднага му допада. Може би със своята откровеност? Така например в заключителния си разговор със Сталин на 1 декември привидно простодушно заявява, че не му се ще да обсъжда сега публично проблемите с полските граници, тъй като е възможно догодина отново да издигне кандидатурата си за президент. А в Америка „има шест-седем милиона граждани от полски произход“ и той като „практичен човек не би искал да загуби гласовете им“. Сталин харесва неговата искреност, макар самият той далеч не винаги спазва правилото „Говори, каквото мислиш“.

Рузвелт е най-млад от „голямата тройка“ и, изказвайки се пръв при откриването на конференцията, нарича участниците в нея „членове на едно семейство“. Чърчил добавя, че събралите се лидери са „най-голямата концентрация на световните сили в историята на човечеството“. Рузвелт и Чърчил отправят поглед към Сталин: какво ще каже той в първите минути на конференцията?

— Мисля, че историята ни глези — казва неочаквано Сталин. — Дала ни е в ръцете много големи сили и много големи възможности. Надявам се, че на това съвещание ще вземем всички мерки да използваме в рамките на сътрудничеството и в необходимата степен силата и властта, които са ни дали нашите народи. А сега ви приканвам да пристъпим към работа…

Най-сетне главният въпрос за втория фронт е съгласуван. На 30 ноември, на закуската, Рузвелт, помнейки добре настойчивите въпроси искания на Сталин по време на разговорите в предишните дни, разгъва салфетката си и се обръща с усмивка към него:

— Днес аз и господин Чърчил въз основа на предложенията на обединения комитет на началник-щабовете взехме решение: операцията „Овърлорд“ да започне през май с едновременно стоварване на десант в Южна Франция…

— Удовлетворен съм от това решение — отговаря колкото е възможно по-спокойно Сталин. — Но аз също искам да кажа на господин Чърчил и на господин Рузвелт, че към момента на началото на десантните операции нашите войски ще подготвят силен удар по немците…

Задружната „готовност“ оставя твърде благоприятно впечатление у събеседниците.

В Декларацията на трите държави, подписана от Рузвелт, Сталин и Чърчил на 1 декември 1943 г., се посочва: „Дойдохме тук с надежда и решимост. Отиваме си оттук като истински приятели по дух и цел.“ При обсъждането на въпросите за Югославия, Турция, Финландия, Япония, следвоенна Германия и следвоенното сътрудничество за осигуряване на траен мир Сталин е на особено мнение. В Техеран, както по-късно в Крим и Берлин, важно място в преговорите на „голямата тройка“ заема полският въпрос. На последното пленарно заседание, преди да обяви почивка, Чърчил съобщава предложението си, види се, съгласувано предварително с Рузвелт.

— Домашното огнище на полската държава и народ трябва да бъде разположено между така наречената линия „Кързън“ и линията на река Одер с включване на Източна Прусия и Опелнската провинция (сегашното воеводство Ополе в Югозападна Полша — б.пр.) в състава на Полша.

Сталин отговаря:

— Ако англичаните са съгласни да ни бъдат предадени посочените територии (незамръзващите пристанища Кьонигсберг и Мемел — б.а.), ще се съгласим с формулата, предложена от господин Чърчил…[19]

Разбира се, много от онова, което се е говорело на конференциите на лидерите от „голямата тройка“, от гледна точка на нравствеността ще ни се стори цинично, но не бива да забравяме, че в миналото в международните отношения хармонията между силата и разума винаги е била дефицитна. Преди да стигне до времето, от което започва овладяването на новото мислене, човечеството трябва да премине през заплахата от самоунищожение. Националните, териториалните ревизии са винаги опасни. Днес не по-малко от вчера.

Вече на Кримската конференция, състояла се три месеца преди разгрома на Хитлеровия фашизъм, при размяната на съображенията относно бъдещето на Полша Сталин излага отдавна премисленото от него: „Полският въпрос е не само въпрос на чест, но също така и въпрос, засягащ нашата сигурност. Въпрос на чест, защото русите са натрупали много грехове спрямо Полша. Съветското правителство се стреми да заглади тези прегрешения. Въпрос на сигурност, защото с Полша са свързани особено важни стратегически проблеми на съветската държава… В цялата ни история Полша винаги е била коридорът, през който е минавал нападащият Русия враг… Защо и досега враговете минаваха така лесно през Полша? Преди всичко защото Полша е била слаба. Полският коридор не може да бъде запушен механично отвън само с руски сили. Той може да бъде затворен надеждно само отвътре със собствените сили на Полша. Затова е нужно Полша да бъде силна. Ето защо Съветският съюз е заинтересован от създаването на мощна, свободна и независима Полша. Въпросът за Полша е въпрос на живот и смърт за съветската държава.“[20]

При обсъждането на полския въпрос Сталин дава да се разбере, че за него по-важната част е проблемът за правителството, а не за границите. Той веднага казва, че е съгласен с линията „Кързън“ с отклонения от нея в някои райони, ненадминаващи няколко километра, в полза на Полша. Но колкото до правителството… Не. Тук Сталин няма да направи отстъпки, макар че в началото на войната именно той проявява желание за сътрудничество. Той помни как на 18 август 1941 г. по негово указание генерал-майор Василевски подписва военното споразумение между Върховното командване на СССР и Върховното командване на Полша. От полска страна споразумението подписва генерал-майор С. Богуш-Шишко. Уговорено е съветската страна да поеме не само разходите по издръжката на създаващата се в Съветския съюз полска армия, но и да открие съветска военна мисия при полското Върховно командване в Лондон.[21] А сега Чърчил и Рузвелт наричат законното правителство на Полша „люблинско“, макар че то вече е във Варшава и контролира положението в страната! Полският въпрос се повдига и на трите срещи на „голямата тройка“. Обаче заелият веднъж определена позиция Сталин се „огъва“, но не се предава. Та нали именно по негово настояване Рузвелт и Чърчил се съгласяват с териториалното разширяване на Полша на север и на запад.

В края на войната и веднага след завършека й върху Сталин се стоварват толкова много въпроси от военнодипломатически характер, че той се вижда в чудо. Наистина, помага му, и то доста, Молотов. Привлечени са и заместниците на Молотов — Вишински, Кавтарадзе, Майски, както и други дипломати. Но често пъти, помнейки добре договореностите със съюзниците, но и без да забравя своите интереси, върховният главнокомандващ решава сам въпросите. Дразни го, когато Чърчил прекалено често си пъха носа в работите на Източна Европа. Тук са се настанили съветски войски и според Сталин приоритет в решаването на бъдещите въпроси има Москва. Разбира се, в съгласие с приятелите, с ония антифашистки и демократични сили, които му помагаха да ликвидира хитлеризма.

Сталин още веднъж се убеждава колко непреклонен изпълнител на волята му е Молотов. За народния комисар на външните работи неговите директиви и инструкции са по-важни от партийния устав. Вече след войната, някъде през ноември 1945 г., Молотов ще разкаже на генералисимуса как на 15 октомври Хариман за малко щял да го „изнуди“, но той изпълнил директивата на Сталин. „Вождът“ поглежда въпросително народния комисар, който възпроизвежда диалога си с Хариман. Сталин се канел да излиза в първия си след войната отпуск, а в това време американският посланик настойчиво моли за аудиенция. Тогава Сталин казал на Молотов:

„Ти го приеми. Аз няма да дойда. Ще ми кажеш какво искат.“

И така, продължава Молотов, дойдоха при мене Хариман и първият секретар на посолството Пейдж. Състоя се разговор, който е записан в дневника ми. (Ще го цитирам почти целия.)

„ХАРИМАН. Получих от президента телеграма за генералисимуса. Поръчано ми е лично да връча посланието и ЛИЧНО да обсъдя със Сталин някои въпроси.

МОЛОТОВ. Сталин замина на почивка за около месец и половина. Аз ще го информирам за молбата на президента.

ХАРИМАН. Президентът знае, че Сталин е на почивка, но се надява, че все пак ще приеме посланика му. Става дума за Лондонската конференция. Готов съм да замина където и да е.

МОЛОТОВ. Генералисимус Сталин не се занимава сега с каквито и да било въпроси, тъй като се намира на почивка далече от Москва.

ХАРИМАН. Президентът се надява, че Сталин ще може да ме приеме.

МОЛОТОВ. Аз ще съобщя на Сталин.

ХАРИМАН. Президентът смята, че генералисимусът е заслужил почивката си.

МОЛОТОВ. Всички ние смятаме, че Сталин трябва да получи истински отпуск.

ХАРИМАН. На физкултурния парад ми направи впечатление колко държелив изглежда Сталин.

МОЛОТОВ. Сталин наистина е държелив.

ХАРИМАН. В кинопрегледа за физкултурния парад генералисимус Сталин изглежда твърде бодър и жизнерадостен.

МОЛОТОВ. Всички съветски граждани се радват, когато виждат Сталин в добро настроение.

ХАРИМАН. Бих искал да получа този филм.

МОЛОТОВ. Разбира се, ще го получите.

ХАРИМАН. Нямам какво повече да добавя към казаното за целта на моята визита.

МОЛОТОВ. Ще информирам Сталин, който сега се намира на почивка.

ХАРИМАН. Не е необходимо да му говорите за важността на въпроса…

МОЛОТОВ. Да, естествено.

ХАРИМАН. Бих желал да отида при Сталин като приятел…

МОЛОТОВ. Ще предам на Сталин. Но генералисимусът е на почивка.“[22]

Може би Хариман си е спомнил този епизод, когато е писал в своята книга „Специалният посланик на Рузвелт при Сталин“: „Трябва да призная, че за мене Сталин си остава най-неразбираемата, загадъчна и противоречива личност, която съм познавал. Тази моя мисъл трябва да потвърди историята и аз й оставям това право.“[23]

Павлов, който е записал този поразителен диалог, отбелязва не само упоритостта на Молотов, но и упоритостта на Хариман. Никакви молби на президента не могат да разколебаят Молотов, почитащ повече от всичко на тоя свят волята на „вожда“. Ето така изпълнява той инструкциите на Сталин. За гъвкавост и дума не може да става. Молотов е типичен представител на Сталиновата школа. След като изслушва този дълъг монолог на народния комисар, Сталин неочаквано казва:

„А може би Хариман наистина да е искал тогава да предаде нещо важно от Труман?“

Молотов и Берия се споглеждат: те не разбират шегува ли се Сталин, или сериозно съжалява за пропуснатата възможност?

Поскрьобишев е събрал няколко папки, в които се пазят материали с разпореждания на Сталин, засягащи освободените страни. А те са толкова много! Веднъж, търсейки нужния му документ, Сталин остава поразен от изобилието им. Спомня си добре за машинациите на Рюти в Хелзинки. От Колонтай, посланичката в Стокхолм, идват сигнали, че финландците са „узрели“ за излизане от войната. Но на 26 юни 1944 г., след отиването на Рибентроп в Хелзинки, Рюти прави изведнъж следното публично изявление: „Аз, като президент на Финландската република, заявявам, че няма да сключа мир със Съветския съюз без споразумение с Германската империя и няма да разреша на никое финландско правителство, назначено от мене, и на никого изобщо да води преговори за примирие или мир, или преговори, преследващи такава цел, без съгласуване с правителството на Германската империя.“[24]

Реакцията на Сталин е бърза: да се ускори предприемането на настъпателна операция на Карелския фронт. Той отдавна е наясно: силните удари винаги правят противника по-сговорчив. Така и става, макар че операцията протича по-малко успешно, отколкото е очаквал. В края на войната става по-взискателен и не по-малко суров към ония, които не са оправдали доверието му. Да, финландците още на 4 септември 1944 г. ще приемат съветските условия за прекратяване на военните действия против СССР. Но верен на себе си, Сталин ще даде съответната оценка за ония, които е трябвало да ускорят сговорливостта на Манерхайм:

„До командващия Карелския фронт и

члена на военния съвет на Карелския фронт

Ставката на Върховното главно командване смята, че последната операция на лявото крило на Карелския фронт завърши неуспешно до голяма степен поради лошата организация на ръководството и управлението на войските; едновременно Ставката отбелязва замърсяването на фронтовия апарат с бездейни и неспособни хора. Освен това редица командни длъжности се заемаха от офицери с финландска националност, които, естествено, не се сражаваха както трябва против действащите пред нашите войски единородни с тях по националност финландци и поради това не можеха да се ползват с доверие от страна на подчинените им войски.

Военният съвет на Карелския фронт да осигури твърдо управление на войските и да изгони безделниците и неспособните да ръководят войските…

Заместник-командващият Карелския фронт генерал-полковник Кузнецов се откомандирова в разпореждане на началника на Главното управление «Кадри» при Народния комисариат на отбраната. Началник-щабът на фронта генерал-лейтенант Пигаревич, който не е осигурил нужното ръководство на щаба на фронта, се освобождава от заеманата длъжност и се откомандирова в разпореждане на началника на Главното управление «Кадри» при НКО. Началникът на оперативното управление при щаба на фронта генерал-майор Семьонов се откомандирова в разпореждане…“[25]

С действията си фронтът спомага за излизането на вражеската страна от войната, а върховният главнокомандващ е недоволен. Сталин вижда, че победата над Хитлер и неговите сателити е съвсем близо. Но и сега остава верен на съюзническите си задължения — по негово настояване преговорите с Финландия се водят от представители на СССР и Англия, действащи от името на Обединените нации. На 19 септември 1944 г. споразумението за примирие е сключено.

Прехвърляйки през паметта си събитията от последните месеци, Сталин е удивен: има ли нещо вече, на което върховният главнокомандващ може и да не реагира? Ето например директивата му до командващите фронтове, до председателя на Съюзната контролна комисия (СКК) в Унгария Ворошилов, до заместник-председателя на СКК в Румъния Сусайков, а във Варшава — Шатилов:

„Особено важно!

В последно време зачестиха случаите на кацания на чужди, включително английски и американски, самолети на територия, заета от наши войски. Вредното благодушие, ненужната доверчивост и отслабването на бдителността… спомагат тези кацания да се използват от враждебни елементи за прехвърляне в Полша на терористи, диверсанти и агенти на полското емигрантско правителство в Лондон.“[26]

Ето още един документ, подписан от върховния главнокомандващ:

„Особено важно!

До: командващия 2-ри украински фронт

командващия 3-и украински фронт

Копие: до др. маршал Тимошенко

Ставката на Върховното главно командване заповядва:

1. Командващият 2-ри украински фронт в 10:00 на 31.8. да въведе войски в Букурещ. Войските да не се задържат в града, а след минаването им през града да преминат към изпълнение на задачите, поставени с Директива на Ставката №220191, стремейки се възможно по-бързо да заемат района на Крайова. При преминаването на войските през Букурещ във въздуха над града да има по възможност по-голям брой самолети.

2. Командващият 3-и украински фронт да насочи влезлия в Букурещ моторизиран отряд на 46-а армия към Гюргево със задача да заеме местата за прехвърляне през река Дунав…

3. Да се обърне внимание върху реда и дисциплината във войските, преминаващи през Букурещ…

30 август 1944 г.

20 часът и 15 мин.

Й. Сталин

Антонов“[27]

А се знаело, че Антонеску още в началото на месеца е бил в главната квартира на Хитлер, опитвал се е да организира отбрана по линията Галац-Фокшани и след това прави пълен завой, обръщайки се към англо-американските войски. Но не било съдено да се сбъднат надеждите на румънския диктатор да задържи настъплението на съветските войски и да дочака съюзническото нахлуване. На 23 август, възползвайки се от победоносното напредване на Червената армия, патриотичните сили в Румъния слагат край на фашистката диктатура на Антонеску. Вече след подписването на примирието долагат на Сталин, че тук-там „органите“ са започнали да залавят фашистки агенти. Той реагира веднага:

„До: командващия 3-и украински фронт

командващия 2-ри украински фронт

и др. Тевченков

Ставката на Върховното главно командване забранява да се извършват арести в България и Румъния. Занапред никой да не бъде арестуван без разрешение на Ставката…“[28]

Помислил си е, че кой ли ще се обърне към него за разрешение? Нека сами се оправят…

„Особено важно!

До маршал Тито

Копие: до маршал Толбухин Обърнали сте се към маршал Толбухин с искане българските войски да бъдат изведени от Сърбия и оставени само в Македония. Освен това сте известили Толбухин за неправилни действия на българските войски при разпределянето на заловените от германците трофеи. Смятам за необходимо по този въпрос да ви съобщя следното:

1. Българските войски действат на сръбска територия по общия план, съгласуван с вас, и по ваша молба, изложена в телеграмата ви от 12. 10. 44 под №337, оказвайки на съветските войски съществена помощ… Тъй като в Югославия все още остава голяма немска групировка, ние не трябва да извеждаме сега българските войски от Сърбия…

2. По въпроса за трофеите. Законът на войната е такъв, че трофеи получава този, който ги взима от противника…

18 октомври 1944 г. 19:10 мин.

Алексеев, приятел (Сталин)“[29]

Прелиствайки подписаните от него документи, Сталин си мисли: колко много различни въпроси и никъде не бива да се допуснат грешки! Бива си го Антонов, отракал се е, много телеграми с международен характер ги съставя така, че и Молотов дума не може да каже. Ето например:

„Особено важно!

До: командващия войските на 3-и украински фронт

члена на военния съвет на фронта

На вашето донесение от 4.4 под №024/ж Ставката отговаря:

1. На Карл Ренер да се окаже доверие.

2. Да му се съобщи, че в работата му по възстановяване на демократичния режим в Австрия командването на съветските войски ще му окаже поддръжка.

3. Да му се съобщи, че съветските войски влязоха в Австрия не да завладяват нейна територия, а да изгонят фашистите окупатори.

4.4.45

19 часът и 30 мин.

Й. Сталин

Антонов“[30]

Сталин продължава да прелиства бавно документите, подписани от него само през последните дни. Ще трябва да попита Антонов колко директиви и заповеди е издала Ставката по време на войната. Но нима това е всичко? Ами постановленията на Държавния комитет по отбраната, на Политбюро, на народния комисар на отбраната? Създадоха работа на историците… В главата му се мярва мисълта: нужно ще е да възложи на сигурен човек да прегледа кореспонденцията му, разпорежданията, директивните документи… Не бива да остане нищо, което би могло да хвърли сянка върху дейността му в годините на войната. Макар да помни, че повечето от „съмнителните“ разпореждания е давал устно…

Ето цяла папка „унгарски книжа“… Доклад пред Сталин за разговора на генерал-полковник Кузнецов с генерал-полковника от унгарската армия Вьорош Янош относно създаването на няколко унгарски съединения. Тук са и копията от заповедите на командващия войските на 9-а гвардейска армия генерал-полковник Глаголев за включване в състава на обединението 2-ра и 6-а унгарска дивизия, разпореждане на Сталин до началника на продоволственото снабдяване на Червената армия генерал-лейтенант Павлов да бъдат предадени на правителствения комисар по снабдяването на Будапеща голямо количество продукти. Веднага след този документ следва телеграма от Бела Миклош, председател на временното унгарско правителство:

„До маршал Сталин

От времето, когато доблестната Червена армия освободи град Будапеща от проклетото германско владичество, трудещите се в града вече за втори път чувстват внушителната помощ на Съветския съюз, която предизвиква значително подобряване на досегашното плачевно обществено снабдяване… Съгласно постановлението на унгарското временно правителство изразявам искрената си благодарност и приветствам великия маршал на Съветския съюз…“[31]

Сталин слага настрани телеграмата на Миклош и си мисли: какви ли не машинации предприе Хорти, за да влязат в Унгария по-напред съюзниците, а нищо не излезе от тях. Обръщенията му ту към Хитлер, ту към съюзниците и накрая към него, към Сталин, завършиха с това, че германците арестуваха Хорти. Съдбата на марионетките е винаги такава: не са нужни никому. Рухна последният съюзник на Германия. Нещо повече, Сталин настоя Румъния, България и Унгария не само да излязат от фашисткия блок, но и да обявят война на Германия. Съюзниците не можеха да набедят Сталин — за всичките си действия и стъпки в страните, където влизаха съветски войски, върховният главнокомандващ информира държавите от антихитлеристката коалиция.

Ето документа, който само преди дни подписа:

„До командващия войските на 2-ри украински фронт и маршал Тимошенко

Във връзка с оттеглянето на противника пред 4-и украински фронт Ставката на Върховното главно командване заповядва:

1. Главните сили на войските от фронта да се развърнат на запад и да нанесат удар с общо направление към Йиглава, Улабинг, Харн, а след това да излязат на река Вълтава и да освободят Прага.

2. С част от силите на дясното крило на фронта да продължи настъплението в направление на Оламоуц.

2 май 1945 г.

19 часът

Й. Сталин

Антонов“[32]

А ето и документа, който Берия донесе в деня на победата. Да, имал си е той свои грижи… Все пак Сталин два дни по-късно подписва директива, в която се решава съдбата на граждани от съюзническите страни и на бившите съветски военнопленници:

„Особено важно!

До: командващите войските на 1-ви и 2-ри белоруски и на 1-ви, 2-ри, 3-и и 4-и украински фронт

др. Берия, др. Меркулов, др. Абакумов

др. Голиков, др. Хрульов, др. Голубьов

За организирано приемане и подслоняване на освободените от съюзническите войски в Западна Германия бивши съветски военнопленници и съветски граждани, а също и за предаване на освободените от Червената армия бивши военнопленници и граждани на съюзните ни страни Ставката на Върховното главно командване заповядва:

Военните съвети да сформират в тиловите райони лагери за 10 000 души във всеки от тях, където да се настанят и подслонят бившите военнопленници и репатрираните съветски граждани. Всичко да се сформират: във 2-ри белоруски фронт — 15, в 1-ви белоруски фронт — 30, в 1-ви украински фронт — 30, в 4-и украински фронт — 5, във 2-ри украински фронт — 10, в 3-и украински фронт — 10 лагера. Частично може да се допусне разполагане на лагери и на полска територия.

Проверката в лагерите за бивши съветски военнопленници и освободени граждани да се възложи: за бившите военнослужещи — на органите на контраразузнаването «Смерш»; за гражданските лица — на проверочни комисии от представители на НКВД, НКГБ и «Смерш» под председателството на представителя на НКВД. Срок за проверка — не повече от 1–2 месеца.

Освободените от Червената армия бивши военнопленници и граждани на съюзните страни да се предават на представителите на съюзното командване по разпореждане на военните съвети и на пълномощника на Съвета на народните комисари на СССР…

11 май 1945 г.

24 часът 00 мин.

Й. Сталин

Антонов“[33]

Сталин смята наум: около стотина лагера… А колко от хората в плен, лишени от свобода, са останали живи? И колко общо са били всичките там? Но сега той, триумфаторът, когото цял свят гледа, не иска да мисли за това. Все някога ще заръча на Берия да съобщи официалната цифра. За историците и писателите. В момента очите му се спират върху още един документ, който е диктувал сам, както някога през 1942 и 1943 г. В края на войната той много рядко диктува шифровани телеграми — не е имало вече нужда от бърза намеса, пък и Антонов добре го е разбирал. Началникът на Генералния щаб докладва проектите тъкмо на документите, които върховният главнокомандващ иска да види. Сякаш му чете мислите. Та ето, сеща се той, точно тази директива сам я издиктува на Щеменко:

„До командващите войските на 1-ви и 2-ри белоруски и на 1-ви украински фронт

Ставката на Върховното главно командване заповядва при среща на нашите войски с американски или английски войски за ръководство да служи следното:

1. Старшият войскови началник, в чийто участък е станала срещата, най-напред да се свърже със старшия началник на американските или английските войски и да установи заедно с него разграничителната линия. Да не се съобщават никому никакви сведения за нашите планове и бойните задачи на нашите войски.

2. Да не се поема от наша страна инициатива за организиране на другарски срещи. При срещите със съюзническите войски отношението да бъде приветливо. При желание от страна на американските или английските войски може да се организира тържествена или другарска среща с нашите войски…“[34]

Изобилието от побратимявания, срещи и вечеринки започва да го дразни. Ето и Жуков ще отлети заедно с Вишински за Франкфурт на Майн по покана на Айзенхауер. В телеграмата си Жуков моли Сталин за разрешение да награди 10 офицери от щаба на Айзенхауер с орден „Червено знаме“ и 10 — с медал „За бойни заслуги.“[35] Отначало те ще наградят американците, а после сами ще получат награди… Ликуват, тържествуват, а следвоенните въпроси още не са уредени. Сталин има предвид подготовката на Берлинската конференция на ръководителите на трите съюзни държави, която трябва да реши сложни въпроси, свързани с устройството на следвоенния свят. Пък и войната нали още не е завършила… Сталин няма да протака както партньорите му с втория фронт. Обещанието, дадено в Ялта, да се намеси във войната против Япония два-три месеца след капитулацията на Германия,[36] той на всяка цена ще изпълни.

Само днес, 28 юни, Сталин подписа няколко директиви с надпис „Абсолютно секретно. От особена важност“ за подготовката до 1 август на всички необходими мерки за „провеждане на настъпателна операция по специална заповед на Ставката на Върховното главно командване“. В директивите до командващите войските от Далекоизточния фронт, Приморската група и Задбайкалския фронт (от началото на бойните действия Приморската група ще бъде преименувана в 1-ви далекоизточен фронт, а Далекоизточният фронт — във 2-ри далекоизточен) се поставят задачи по разгромяването на Квантунската японска армия. „Всички подготвителни операции да се провеждат при спазване на най-строга секретност. На командващите армии да се поставят задачите лично, устно, без връчване на писмени директиви на фронта.“[37] Сталин вече е решил кого освен Василевски ще изпрати на изток — Мерецков, Пуркаев, Иванов, Масленников, Шикин. Останалите военни ръководители нека да предложи Главното управление „Кадри“. Сега мнозина знаят да воюват…

Хора с различна съдба — Й. В. Сталин, С. М. Киров, А. М. Микоян. 1932 г.

Престъпление против културата. Взривяването на храма „Христос Спасителят“ в Москва. 5 декември 1931 г.

Така е изглеждал храмът преди това.

Ворошилов с бъдещите жертви на терора. Я. В. Гамарник, И. Е. Славин, И. Н. Дубин, П. Е. Дибенко, А. И. Корк, И. А. Холепски и И. Е. Якир в почивката между две заседания на XVII партиен конгрес.

В бурятско-монголски костюм. 1936 г.

Ворошилов, Молотов, Сталин и Ежов на канала „Москва-Волга“.

Красноречива резолюция. 1935 г.

Равнение по „единствения“. На сесия на Московския съвет. 1935 г.

Както винаги — „единодушно“. Й. В. Сталин, Н. С. Хрушчов.

Лион Фойхтвангер и Сталин. 1937 г.

Сталин и лейтенант Валерий Чкалов. 1937 г.

В лоното на природата. Сталин и Ворошилов със съпругите си. 1927 г.

Сталин с майка си Екатерина Джугашвили. 1935 г.

Сталин, Берия и Светлана (дъщерята на Сталин) на вилата.

При семейството: Сталин с Василий и Светлана.

Потсдам. 1945 г.

Безсрочно заточение… Така „вождът“ се разпорежда със съдбата на хората.

[1] ЦАМО, ф.1178, оп.1, д.38, л.93. ↑

[2] С. Р. Рудник — началник-щаб на 58-а гвардейска стрелкова дивизия. ↑

[3] През лятото на 1944 г. полтавското летище се е използвало от американската авиация за „совалкови“ операции. ↑

[4] ЦАМО, ф.236, оп.2675, д.170, л. 108–311. ↑

[5] Внешняя политика СССР. Сб. документов. Т. V. М., 1947, с.40. ↑

[6] Пак там, с.41. ↑

[7] Переписка Председателя Совета Министров СССР с Президентами США и Премьер Министрами Великобритании (1941–1945 г.г.). Т. I. М., 1976, с.19. ↑

[8] Переписка Председателя Совета Мииистров СССР…, с.41. ↑

[9] Внешняя политика СССР. Сб. документов. Т. V, с.206. ↑

[10] Переписка Председателя Совета Министров СССР…, с.69. ↑

[11] Churchill, W. The Second World War. 1950, vol 4, p.428. ↑

[12] The Diaries of Sir Alexander Cadogan. 1938–1945. N. Y., 1971, p.471. ↑

[13] Переписка Председателя Совета Министров СССР…, с.74. ↑

[14] Пак там, с. 75–76. ↑

[15] Внешняя политика СССР. Сб. документов. Т. V, с.236. ↑

[16] Сталин, И. В. О Великой Отечественной войне. М., 1950, с.132. ↑

[17] Правда, 30 мая 1943. ↑

[18] Тегеранская конференция руководителей трех ссюзных держав. Сб. докумеитов. Т. II, с.89-92. ↑

[19] Тегеранская конференция руководителей трех союзных держав. Сб. документов. Т. II, с.167. ↑

[20] Тегеран. Ялта. Потсдам. Сб. документов. М., 1970, с.22. ↑

[21] ЦАМО, ф.32, оп.11309, д.172, т. II, л.247-248. ↑

[22] ЦГАОР, ф.9401, оп.2, д.172, т. II, л.247-248. ↑

[23] W. Averell Harriman and Elie Abel. Special Envoy to Churchill and Stalin, 1941–1946. XII. Raudom House, N.Y., p.536. ↑

[24] Lundin, C. L. Finland in the Second World War. Bloomington, 1957. ↑

[25] ЦАМО, ф.3, оп.11556, д.16, л.87-88. ↑

[26] ЦАМО, ф.3, оп.11556, д.18, л.74. ↑

[27] Пак там, д.16, л.239-240. ↑

[28] ЦАМО, ф.3, оп.11556, д.16, л.119. ↑

[29] Пак там, л.83. ↑

[30] ЦАМО, ф.3, оп.11556, д.18, л.93. ↑

[31] Архив ИВИ, ф.190, оп.232, д.7, л.105. ↑

[32] ЦАМО, ф.3, оп.11556, д.18, л.133. ↑

[33] ЦАМО, ф.3, оп.11556, д.18, л. 142–144. ↑

[34] ЦАМО, ф.3, оп.11556, д.18, л.110. ↑

[35] Пак там, ф.48-А, оп.3412, д.63, л. 187–188. ↑

[36] Крымская конференция руководителей трех союзных держав. Сб. документов. М., 1979, с.273. ↑

[37] ЦАМО, ф.3, оп.11556, д.18, л. 177–190. ↑

КНИГА ТРЕТА

ГЛАВА ПЪРВА

АПОГЕЯТ НА КУЛТА

Най-жестоката тирания е онази, която се крие под стряхата на законността и под знамето на справедливостта.

Шарл Монтескьо

На 9 май 1945 г. донасят на Сталин стенограмата от състоялата се церемония по подписването на акта за безусловна капитулация на Германия. Ако се съди по написаното, всичко е свършило бързо. Все пак не съвсем, имало е някаква задръжка. Обади му се Серов от Берлин, а после му доложи и Берия. Според думите им церемонията по подписването на акта за капитулация се забавила с два-три часа „поради небрежното отношение към работата на сътрудника в Народния комисариат на външните работи посланика Смирнов, който изпуснал четири реда от текста на документа за капитулиране на германците, предаден от Москва, а съюзниците са забелязали това и отказали да подпишат. След сверяване с нашия оригинален текст изпуснатото било добавено и текстът на документа за капитулацията не срещаше никакви възражения“[1]. Сталин истински се ядосва на тази отколешна разхайтеност, която навсякъде ни съпътства.

Върховният главнокомандващ чете телеграмата и се опитва мислено да възстанови атмосферата, в която е протекло подписването. Толкова дълга и страшна война и такъв кратък завършек. Последните думи на ръководилия церемонията Жуков му се виждат прекалено прозаични: „Поздравявам главния маршал на авиацията Тедър, генерал-полковника от американската армия Спаатс и главнокомандващия френската армия генерал Делатър дьо Тасини с победоносното завършване на войната против Германия.“[2] Такъв безцветен венец накрая… Впрочем рано е още за венец. Предстои тежък пазарлък със съюзниците за следвоенното устройство на света. Войната с Япония няма да отнеме много време. Но колко е важно да се запази най-ценният плод на победата — дълготрайният и стабилен мир!

За Сталин е ясно, че неговият авторитет — признат безусловно преди войната само в Съветския съюз и навярно в Коминтерна — сега е международен, световен. При личните си срещи, а и в обширната кореспонденция с него лидерите на западните държави възхваляват ръководителя на съветската държава, върховния главнокомандващ Въоръжените сили на СССР. Новият президент на Съединените американски щати Хари Труман в посланието си до него отбелязва: „Вие доказахте пред света способността на свободолюбивия Ви и в най-висока степен храбър народ да сломи злите сили на варварството, колкото и мощни да бяха. По случай нашата обща победа ние приветстваме народа и армията на Съветския съюз и неговото превъзходно ръководство.“[3] Както винаги, Чърчил се обръща с по-прочувствено и може би по-проникновено послание. На 9 май по поръчение на британския премиер госпожа Клара Чърчил го прочита по радиото: „Изпращам Ви сърдечни поздравления по случай бляскавата победа, която удържахте, изгонвайки завоевателите от Вашата страна и разгромявайки нацистката тирания. Аз твърдо вярвам, че от дружбата и взаимното разбирателство между британския и руския народ зависи бъдещето на човечеството. Тук, в нашето островно отечество, ние днес мислим често за Вас и Ви изпращаме от дълбините на сърцата си пожелания за щастие и благополучие. Искаме след всички жертви и страдания в оная мрачна долина, която заедно пребродихме, да продължим сега в лоялна дружба и симпатия съвместния си път под ясното слънце на победоносния мир…“[4] В ония дни е невероятно, че същият този човек много скоро ще каже във Фултън съвсем друго.

Дьо Гол, когото Сталин смята за прекалено надменен горделивец, и той признава особената му роля в победата, подчертавайки в поздравителната си телеграма: „Вие създадохте от СССР един от главните елементи на борбата против държавите потисници, именно благодарение на това стана възможно да бъде удържана победата. Великата Русия и Вие лично заслужихте признателността на цяла Европа, която може да живее и да процъфтява само ако е свободна.“[5] Как взеха да говорят сега всички след победата… А какво говореха преди започването на войната? Колко много са поздравленията днес! Ето приветствените телеграми от Болеслав Берут, Чан Кайшъ, Йосип Броз Тито, регентите на България, Маккензи Кинг, Юхан Нюгорсвол, Джоузеф Чифли, Махмуд Фахми Ел Нокраши, Зденек Фирлингер, Миклош Бела, Карл Манерхайм и много други държавни лидери. Сталин отмества настрани купчината приветствени послания и вземайки по навик лулата си, тръгва по своя обичаен многогодишен път — двадесет крачки към едната стена на кабинета, пак толкова към другата.

В разбъркания свят всичко се е разшавало — народите, армиите, ръководителите. Дори полупарализираният Рузвелт се е впуснал в дълги пътувания с крайцери и самолети. Само Сталин мина в завършилата война с най-малкото: единственото в живота му пътуване със самолет до Техеран през 1943 г., отиването му до Крим на срещата с Чърчил и Рузвелт в началото на 1945 г., извършеното скришом посещение на фронта през август 1943 г. „Вождът“ на най-голямата в света държава не обича да му се изпречват пространства. Иска всичко да знае, но само оттук, от кабинета си. Мисли, че от Кремъл ще се научи да вижда надалече като от връх Елбрус. Навикът му към самотничество (Кремъл — близката вила) го прави още „по-загадъчен“. Не зная как би се държал, ако по негово време имаше телевизия? Но в ония години Сталин предпочита да говорят, да пишат и да мислят за него, да го виждат колкото е възможно по-рядко. Достатъчен му е тесният кръг за общуване; членове на Политбюро, понякога неколцина народни комисари и военачалници, много рядко — дейци от чужбина.

Предстои му в скоро време последното в живота му задгранично пътуване. Чрез специалния помощник на президента на Съединените американски щати Хари Хопкинс, с когото се среща в Москва на 26 юни, той предлага на съюзниците да не се обсъждат повече въпросите и да се състои среща в Берлин на най-високо равнище. Вече почва да усеща, че през войната у него се е натрупала оловно тежка умора и все по-трудно се справя с нея. Шестдесет и петте години, от които повечето бурни, тегнат като гири на краката му. Взел е твърдо решение след завършване на войната в Далечния изток да помисли за сериозна и продължителна почивка на юг. Уверен е, че родният Кавказ ще влее в него нови сили. Та нали преди войната заминаваше почти всяка година в края на лятото на юг за месец и половина, два и продължаваше да следи от Сочи най-внимателно как вървят нещата.

Труман и Чърчил се съгласяват да се срещнат в Берлин, но отлагат срещата за 15 юли 1945 г. Сталин още не знае, че като предлага по-късна дата за провеждане на конференцията, президентът на САЩ държи сметка за времето, когато ще бъде готова за изпитания американската атомна бомба. (В Съветския съюз също се разгръщат проучвания в тази област, възложено е на Берия да отговаря за тях. Още през март 1945 г. Сталин извиква началника на Главно управление „Кадри“ при Народния комисариат на отбраната генерал-полковник Голиков да докладва уволняват ли се от армията специалистите физици, за да бъдат изпратени в научноизследователския физически институт на Скобелцин и в други научни центрове. А още по-рано Берия му долага, че в подведомствената на НКВД система са създадени от него няколко лаборатории, където са привлечени излежаващи наказанието си руски учени.) Но когато в Потсдам Труман му съобщава за успешния опит с атомна бомба в Аламогордо, Сталин не проявява външно никакъв интерес. Участващият в Берлинската (Потсдамската) конференция Громико в мемоарите си пише: „Чърчил очакваше с вълнение кога Труман ще завърши разговора си със Сталин. И когато това стана, английският премиер побърза да попита президента на Съединените американски щати:

— Е?

Труман отговори:

— Сталин не ми зададе нито един уточняващ въпрос и само ми поблагодари за информацията.“[6]

Събеседниците гадаят дали Сталин е разбрал, или не е разбрал значението на това съобщение. Те не знаят, че същата вечер Берия ще изпрати шифрована телеграма в Москва за необходимостта да се ускори до максимум работата в ядрената област. Но това ще стане на 24 юли в Потсдам. А сега Сталин се готви да пътува.

„Вождът“ без никакво двоумение отхвърля плана да лети с дъглас. Съобразявайки се с мнението на специалистите, Берия се опитва да му докаже, че полетът ще бъде абсолютно безопасен. Но диктаторът е непреклонен. Той и досега си спомня с ужас миговете, когато в края на 1943 г. летя към Техеран и някъде над планините самолетът на няколко пъти пропадаше във въздушни ями. Стиснал с всички сили облегалката на креслото, с изкривено от страх лице върховният главнокомандващ едвам дойде на себе си и дълго не смееше да погледне към Ворошилов, който седеше в отсрещното кресло. Ами ако е забелязал неговото безпомощно състояние? Но и той, изглежда, е изпитал същите усещания. Затова решават сега пътуването до Берлин да бъде с влак. Берия изработва специален маршрут — северно от обикновения. Специален влак с бронирани вагони, със специална охрана, съпроводен от специални придружители.

Ще разкажа за това по-подробно, защото операцията по пътуването на „вожда“ до Берлин се е подготвяла изглежда къде-къде по-усърдно от много бойни операции. Сталин иска често да му се докладва как върви подготовката за конференцията, как се осигурява превозът, интересува се от подробностите, дава указания. В операцията по пътуването на „вожда“ и отстраняването на всякаква опасност по време на път са включени десетки хиляди хора. Две седмици преди да тръгне за Берлин, на бюрото на генералисимуса се появява документ, който най-добре от всичко друго характеризира отношението на Сталин към собствената му персона:

„До другаря Сталин Й. В.

другаря Молотов В. М.

НКВД на СССР докладва, че подготвителните работи по осигуряването на приемането и настаняването за предстоящата конференция са завършени. Подготвени са 62 вили (10 000 кв. метра) и една двуетажна жилищна сграда за другаря Сталин — 15 стаи, открита веранда, мансарда (400 кв. метра). Жилищната сграда е осигурена с всичко. Има свързочен възел. Приготвени са запаси от дивеч, животни и птици за клане, деликатесни, бакалски и други стоки и питиета. Създадени са три помощни стопанства на 7 км от Потсдам с животни и птицеферми, със зеленчукови бази, работят две хлебопекарници. Целият персонал е от Москва. Готови са две специални летища. За охрана са привлечени 7 полка от войските на НКВД и 1500 души от оперативния състав. Организирана е охрана е 3 пояса. Началник на охраната на жилищната сграда е генерал-лейтенант Власик. Охрана на мястото на конференцията — Круглов.

Подготвен е специален влак. Маршрутът е с дължина 1923 километра (в СССР 1095, в Полша — 594, в Германия — 234). Безопасността на пътя осигуряват 17 хиляди души от войските на НКВД, 1515 души от оперативния състав. На всеки километър от железопътната линия има от 6 до 15 души охрана. По целия път ще се движат 8 бронирани влака от войските на НКВД.

За Молотов е подготвена двуетажна сграда (11 стаи). За делегацията — 55 вили, от тях 8 отделни жилищни сгради.

2 юли 1945 г.

Л. Берия“[7]

Изпуснах само някои подробности. Трудно е да бъдат намерени прецеденти с такива мерки за безопасност. Колко далече е отишъл „вождът“ в своя „аскетизъм“ от 20-те години! Колкото повече нараства славата му и колкото повече старее, толкова повече се страхува за живота си. И до самото си тръгване пита Берия, понякога по няколко пъти на ден, ту дали е запазено в тайна заминаването, ту колко са дебели бронираните плочи на вагона, ту какъв е графикът на движението през Полша… Дали си е спомнял, че същия този път — от Москва до Берлин — съветският войник е преминал пеша под огъня на противника? Ако се съди по мащаба на приготовленията — надали.

Когато на 17 юли в 12 часа по обяд се среща в Потсдам с Труман, след размяната на приветствия Сталин казва:

„Моля да ме извините за закъснението ми с един ден. Задържах се поради преговорите с китайците. Исках да летя, но лекарите не ми разрешиха.“

„Напълно ви разбирам. Радостен съм да се запозная с генералисимус Сталин“ — отвръща Труман.

Сталин закъснява, за да подчертае кой е. Великия вожд може и трябва да го чакат… Сталин е прилагал неведнъж този психологически похват. Членът на английската делегация на преговорите в Потсдам сър Уилям Хайтър си спомня: „Сталин през цялото време закъсняваше за заседанията и бяхме принудени дълго да го чакаме.“[8]

Вечерта „голямата тройка“ започва да дели плодовете на победата в Европа. Това се оказва по-просто, отколкото да запазят задълго съюза си. Всички усещат, че странният им „алианс“ преживява по всяка вероятност последните си дни. Все пак август ще им напомни още веднъж за техния съюз.

Нито Сталин, нито партньорите му са могли да предположат, че след малко повече от четири десетилетия светът ще научи за „новото мислене“, в което приоритетни ще станат общочовешките ценности. В ония дни това би изглеждало абсолютна утопия… Съюзниците трябвало не само да си поделят плодовете на победата, но и да очертаят новото разпределение на силите.

[1] ЦГАОР, ф.9401, оп.2, д.96, т.V, л.1. ↑

[2] ЦАМО, ф.233, оп.2380, д.4, л. 1–3. ↑

[3] Внешняя политика СССР. Т. V. М., 1947, с.598. ↑

[4] Пак там, с.597. ↑

[5] Пак там, с. 602–603. ↑

[6] Громыко, А. А. Памятное. Книга первая. М., 1988, с.221. ↑

[7] ЦГАОР, ф.9401, оп.2, д.97, т.VI, л. 124–130. ↑

[8] Meeting at Potsdam. Charles L. Mee (Jr.) Andre Deutsch LTD, 1975, L., p.136. ↑

ПЛОДОВЕТЕ И ЦЕНАТА НА ПОБЕДАТА

Дългият кортеж от съпровождащите Сталин автомобили спира пред неголяма сива богаташка къща на 7–8 минути път с кола от Цецилиенхоф, дворец на някогашния германски кронпринц Вилхелм. От 17 юли в продължение на две седмици ръководителите на трите държави уточняват резултатите от войната, спорят за съдбата на страните от Източна Европа, търсят пътища за решаване на полския въпрос, поделят си германския флот, определят размерите на репарациите, договарят се за съденето на военнопленниците, съгласуват приблизителните срокове за завършване на войната с Япония и обсъждат много други въпроси. На тринайсет заседания на ръководителите на правителствата и на дванайсет на министрите на външните работи са разгледани над сто проекта на различни документи.

След като се върне в луксозното си двуетажно жилище, Сталин преглежда шифрованите съобщения от Москва, звъни понякога в Москва по правителствената телефонна връзка, отива до прозореца, сяда в креслото и се взира в парка, в красивото езеро, в хилавите борове. За какво ли мисли на германска земя, родила гигантската военна машина, с която четири безкрайно дълги години трябваше да води съсипваща борба на живот и смърт? Може би си спомня, че тук, на тази земя, е родена идеологията, чийто главен жрец вече дълги години е той? Може би си спомня пленума на Централния комитет на партията през януари 1924 г., когато, взимайки думата в разискванията по доклада на Зиновиев за международното положение, заявява, че „не поддържа репресиите против Радек за грешките му по германския въпрос“[1]. Но осъди тогава Радек за курса му към съюз с германските социалдемократи, без да разбира, че всъщност оттук ще започне една от неговите погрешни линии в международните работи. Може би ако комунистите се бяха обединили със социалдемократите, нямаше да позволят на фашистката хидра да надигне глава… А колкото до репресиите — тогава те все още не бяха нужни, не им беше дошло времето. Като се сети за Радек, спомни си и за неговата шега — игра на думи, измислена от него през 1928 г., когато се е намирал на заточение в Томск. Но този път вече изпратен там от Сталин. Тази шега генералният секретар не му прости. Бяха му донесли, че Радек бил казал: „Между мен и Сталин различието ни е по аграрния въпрос: той иска моята персона да лежи в черната земя, а пък аз искам обратното.“ Е, вярно е, по време на заточението си Радек бързо сменя посоката… През септември 1928 г. изпраща телеграма до Сталин с протест против продължаващите арести и заточения на членове на троцкистката опозиция и с искане Троцки да бъде върнат от Алма Ата поради влошено здравословно състояние. А само след половин година в писмото си до Сталин и до ЦК на ВКП(б) осъди изказванията на Троцки в буржоазния печат…

Колкото повече старее, толкова по-често паметта му се връща към миналото. Радек отдавна го няма, а ето че си спомни за него — някога, още в началото на 20-те години, тоя човек се занимаваше с германския въпрос… Може би защото се беше уморил от дългите дебати с Труман и Чърчил, се сети за Телман, на когото не можа (или не поиска) да помогне? В края на 1939 г. Молотов му доложи, за телеграмата на тогавашния съветник в полпредството (легацията) в Берлин Кобулов, който съобщава, че при него е идвала жената на Ернст Телман. Тя знаела за сключения договор за „дружба“ с Германия и молела Москва да се опита да отърве мъжа й от фашистките мъчилища. А за себе си казала, че „не вижда никакъв изход, защото, нямайки средства за съществуване, буквално гладува“. В съответствие с телеграмата Кобулов и заявил, че „ние с нищо не можем да й помогнем“. В очите й се появили сълзи и тя попитала. „Нима цялата негова дейност в полза на комунизма е била напразна?“ Кобулов й повторил отговора си. Той казал, че жената на Телман „искаше от нас съвет — може ли да се обърне към Гьоринг с молба, аз й отговорих, че това си е нейна частна работа. Много огорчена, Телман си отиде“[2].

Сталин си спомня, че погледна тогава Молотов и каза: помислете, може би ще трябва да се помогне на жената на Телман с марки? Но не взе никакво радикално решение за Ернст Телман, който беше успял да предаде от фашистките тъмници няколко писма до Москва с молба за помощ. Сталин не поиска да се обърне лично към Хитлер с такава молба, не желаеше да „помрачава“ договора за „дружба“. Макар че след като предаде на германците групата антифашисти, можеше да спаси не само Телман. Изглежда, Кобулов е бил прав, като е казал, че „това си е частна работа на Роза Телман“. Както винаги, Сталин не изпитва никакви угризения на съвестта. За него съвест, обърната към миналото, изобщо не съществува… Все пак, мислейки за Роза Телман, той си спомня, че веднага след победния акорд на войната Берия му докладва един документ, свързан с вожда на германския пролетариат. Да, да, помни, имаше такъв документ.

„До Държавния комитет по отбраната, за др. Сталин Й. В. Пълномощникът на НКВД на СССР при 2-ри белоруски фронт др. Цанава съобщи, че оперативните групи на НКВД са открили жената на Е. Телман Роза Телман, която била избягала от концлагер и се криела в гр. Фюрстенберг, и дъщерята на Телман Ирма Фьостер, освободена от частите на Червената армия от концлагера в гр. Нойбранденбург…

Р. Телман разказала, че е видяла за последен път Телман на 27 февруари 1944 г. в затвора в гр. Бойтен в присъствието на човек от гестапо. Казал бил, че го подлагат на постоянни мъчения, искайки да се откаже от убежденията си…

11 май 1945 г.

Л. Берия“[3]

Когато прочете донесението, той каза на Поскрьобишев да бъдат създадени за освободените близки на Е. Телман съответните условия и да им се окаже необходимата помощ. Може би, макар и със закъснение, нещо е трепнало у „вожда“… Но впрочем колко много такива случаи изникнаха в края на войната! Ето Серов, един от заместниците на Берия, съобщава, че в участъка на фронта, където действала 1-ва полска пехотна дивизия, е освободен от немския концлагер в Ораниенбург бившият премиер-министър на Испанската република Франсиско Ларго Кабалеро; бил в състояние на крайно изтощение, моли да се съобщи на семейството му, че е жив[4] Или друг един случай: Круглов съобщава, че румънският крал Михай бил оказал съдействие за бягството от плен на неговия роднина майор Хохенцолерн и на сина на немския индустриалец Круп оберлейтенант фон Болен унд Холбах.[5] Нима може да проследи и да реагира на целия този калейдоскоп от имена, от фамилии, от предишни и сегашни, знатни и незнатни?! Берия и Молотов да се занимават с тия неща. От него зависи нещо по-важно: политическото завършване на войната. Спечелил военната победа, той няма право да я пропилее сега на политическата арена. Него повече го занимават днешните въпроси. Макар че въпреки налегналата го след войната умора жарта от преживяното още не е „изстинала“, не е изтрезнял напълно от упоителния победен триумф.

От кръглия балкон на предишния дворец вижда, че навсякъде — на брега на езерото, на входа към малкия парк на резиденцията му, на тихата уличка, чиито жители са изселени — стоят на пост часови. Той смята, че войната окончателно е направила от него военен. И до края на дните си няма да съблече маршалския мундир. Между другото, Хрульов заедно с членовете на Политбюро веднъж му доведе трима юначаги с униформа, състояща се наполовина от златни ширити, златни лампази, златни сърмени украшения навсякъде, където е хрумнало на създателя й…

„Какво е това?“ — пита недоумяващо Сталин.

Това са три варианта на предлаганата униформа за генералисимус на Съветския съюз — отвръща Хрульов, началник на Главното управление на Тила при Червената армия.

Сталин изглежда още веднъж злобно позлатената бутафория и прогонва с ругатни от кабинета си цялата компания. На какво ще заприлича той с тази униформа? На портиер пред скъп ресторант или на клоун? Идиоти! Е, вярно, не е забравил, че Хрульов изпълни бързо указанието му да се изработи примерен образец за ордена „Победа“. В първия вариант, който върховният главнокомандващ видя на 25 октомври 1943 г., в центъра бяха силуетите на Ленин и Сталин. Не му допаднаха втръсналите се от хилядите варианти изображения на двамата вождове, където неговият профил може да бъде разпознат само по характерния кавказки нос и по мустаците. Готвещият се за триумф бъдещ генералисимус предложи в центъра на ордена на светлосин фон да се изобрази Кремълската стена със Спаската кула. Орденът да се изработи от платина. Да не се жалят брилянтите. Още преди да бъде учреден най-високият пълководчески орден, Сталин решава, че с него ще се удостояват само единици. На 5 ноември утвърждава образеца на ордена, а на 8-и е приет указът на Президиума на Върховния съвет на СССР за учредяването му. „Дори един орден без мене не можаха да изготвят“ — въздъхна Сталин.

След като приключва с разходката си из миналото, далечно и близко, той отново се връща към днешните си грижи. Докато слуша преводите на речите, произнесени от партньорите му, по стар навик си драска, рисува си нещо на листче хартия. Обикновено пред него са подредени няколко цветни молива и писалка. Понякога десетки пъти механично изписва някоя дума и през това време съсредоточава вниманието си върху смисъла: „репарации“, „контрибуции“, „части, дялове от репарациите“… Понякога обаче, както това е забелязал барон Бивърбрук по време на преговорите в Москва в началото на войната, Сталин рисува „безбройно множество вълци върху хартията и оцветява фона с червен молив“[6]. Малко преди преводачът да приключи, добавя към глутницата още един вълк, който сякаш се разтваря в кървавия здрач на жестокото време.

Сталин разбира, че разгромът на фашизма превръща Съветския съюз в свръхдържава, а него, вожда на тази държава — в един от най-големите (а в душата си той не се и съмнява, че е най-великият) лидери в днешното време. Западните му партньори са лидери от ден до пладне, чеда на „демокрацията“. Рузвелт бе голям политик, но и той, ако не беше умрял, щеше да излезе от Белия дом след изтичането на мандата му. Ето и Чърчил — дойде на конференцията с пълната увереност, че неговата партия ще победи на изборите. Спомня си, че по време на срещата си с Труман на 17 юли президентът, отговаряйки на въпроса му, дали се е виждал с Чърчил, каза: „Да, видяхме се вчера сутринта. Чърчил е уверен в победата си в изборите.“

„Английският народ не може да забрави победителя“[7] — съгласява се Сталин.

А виж сега как всичко се обръща — на 26 юли съобщиха, че консерваторите са претърпели поражение, и в Потсдам новият английски лидер Клемент Атли смени Чърчил. Сталин не може да си обясни това — тези „гнили демокрации“ себе си отслабват, казва си генералисимусът. Системата, която той е създал, не допуска такава игра на „прескочикобила“. Знае, че ще се намира на върха на властта, докато му позволява здравето. (Но въпреки появилите се симптоми на преумора той не се съмнява, че ще бъде още дълги години здрав. Нали е кавказец!) Знае, че на този брулен от ветровете на историята връх има място само за него и за никой друг.

Много отдавна вече Сталин, подобно на краля слънце Луи XIV, отъждествява себе си с държавата, с обществото и с партията. Председателят на Съвета на народните комисари е свикнал да говори от името на народа, да показва на народа пътя с пълната увереност, че с това го ощастливява. Колкото по-величествена е държавата, толкова по-високо стои и нейният ръководител. Войната издигна Съветския съюз на най-горните стъпала в света. И за Сталин това е най-високата точка на издигането му. От първите следвоенни месеци кривата на неговата съдба започва бързо да се приближава към апогея на световната му слава, могъщество и свещен култ.

Към плодовете на победата Сталин причислява не само разгрома на фашизма и превръщането на Съветския съюз в една от най-влиятелните държави. Генералисимусът вече усеща подмолните сътресения в сградата на антихитлеристката коалиция, които скоро ще я разрушат до основи. Но не може и да предположи, че сриването й ще бъде толкова стремително. Само човек с проницателно око може да забележи, че около масата в Цецилиенхоф седят съюзници, които могат да бъдат наречени „приятели врагове“. Фразата, произнесена от Труман при първата им среща, не може да заблуди Сталин. Труман „иска да бъде приятел на генералисимус Сталин“. Съветският лидер особено ясно разбира това при обсъждането на въпроса за репарациите. Американците отстъпват от ялтенската си позиция по този въпрос и застават на страната на англичаните, които се мъчат да наложат крайно неизгодно за Съветския съюз решение. Окупирана беше грамадна територия в Съветския съюз, унищожени са много и много промишлени предприятия. Съединените щати и Великобритания не преживяха това. Сталин подчертава, че Съветският съюз, а също така Полша и Югославия имат не само политическо, но и морално право на възмездие за тези загуби. Но Труман и Чърчил са глухи към апелите на Сталин. Едва на последното, тринадесетото, заседание той се принуждава да приеме тези неизгодни за него условия. Иначе рискува да получи много по-малко. Но генералисимусът се „реваншира“ при решаването на полския въпрос, особено що се отнася до границите по Одер и Ниса. Сталин все едно че премества Полша на запад, желаейки да има между Съветския съюз и Германия силна славянска държава.

„Вождът“ с основание се безпокои, че президентът и премиер-министърът много и с подчертано желание говорят за Източна Европа, но не искат да говорят за Западна Европа. Когато повдига въпроса за фашисткия режим на Франко, не среща никакво разбиране, а в същото време Труман и Чърчил искат да бъдат поддържани противниците на Тито в Югославия. Западните партньори говорят с тревога за положението в България и Румъния, но не искат да видят например, че в Гърция се разгаря гражданска война не без тяхна помощ. От време на време на Сталин му се струва, че около масата не седят съюзници, а отдавнашни съперници, опитващи се да откъснат по-голямото парче от баницата, която заедно са изпекли. И не греши: военните проблеми (с изключение на азиатските) са в миналото. На преден план е политиката — твърде лицемерна и безмилостна особа. На политическото поприще партньорите заемат прекалено различни позиции, за да може да се очакват същите резултати, каквито бяха постигнати, да речем, в Ялта. Войната, общата опасност, общите стратегически цели ги сближават. Но щом тези цели са вече осъществени, напред излиза както винаги политическият, класовият егоизъм. Безукорните преводачи не са в състояние да накарат лидерите на антихитлеристката коалиция да говорят на един и същ политически език, на езика на съюзниците.

Общо взето, Сталин е доволен от постигнатото на конференцията, както впрочем и англичаните, и американците. През лятото на 1945 г. се стига до резултати, които една-две години по-късно ще бъде просто невъзможно да се постигнат. Успяват да се споразумеят за демилитаризирането на Германия, да намерят взаимноприемливи решения и по някои други основни въпроси. Труман много настоява за публично потвърждаване на обещанията на Съветския съюз да се намеси във войната против Япония. И ръководителят на съветската делегация не се отказва от съюзническите си задължения: „Съветският съюз ще бъде готов да започне военни действия към средата на август и той ще удържи на думата си.“

Сталин не иска да протака откриването на своя „втори фронт“ толкова дълго като Англия и Съединените щати. При това гледа да не засегне с нещо съюзниците. Например малко преди да започне войната с Япония, той поставя пред главнокомандващия съветските войски в Далечния изток Василевски задачата не само да освободи южната част на остров Сахалин и Курилските острови, но и да окупира половината от остров Хокайдо на север от линията, съединяваща град Кусиро с град Румои. Предвиждало се е за тази цел да бъдат прехвърлени на острова две стрелкови, една изтребителна и една бомбардировъчна дивизия. Когато съветските войски се настаняват в южната част на Сахалин, Сталин се разпорежда на 23 август 1945 г. да се подготви за извозване 87-и стрелкови корпус, който да извърши десантна операция на остров Хокайдо.[8] Обаче на 25 август, когато освобождаването на Южен Сахалин завършва, заповед за превоз на съединенията не идва. Сталин си прави сметката: какво може да му даде тази крачка? Генералисимусът стига до заключението, и не без основания, че този „десантен скок“ може да изостри и без това съществено влошилите се отношения със съюзниците. И накрая нарежда да не се изпращат войски на Хокайдо. Началник-щабът на Главното командване на съветските войски в Далечния изток генерал Иванов предава заповедта на главнокомандващия: „За да се избегне създаването на конфликти и недоразумения със съюзниците, категорично да се забрани изпращането на каквито и да е кораби и самолети към остров Хокайдо.“[9] Но всичко това ще стане няколко седмици по-късно.

През нощта на 1 срещу 2 август на заключителното заседание на ръководителите на делегациите последните думи на Сталин са „Изглежда, че конференцията може да бъде наречена успешна“. Няколко минути преди това тримата лидери подписват приветствена телеграма до Чърчил и Идън. Накрая Труман, на когото е било възложено да открие и закрие конференцията, провъзгласява:

„Обявявам Берлинската конференция за закрита. До следващата среща, която, надявам се, ще бъде скоро.“

„Дай боже“ — откликва Сталин.[10]

Генералисимусът не може още да предугади, че актът за капитулация на Япония, който по негово поръчение генерал Деревянко ще подпише на борда на американския линеен кораб „Мисури“, ще бъде за дълги години последният документ от съдбоносно значение, съгласуван между бившите съюзници. Той още не може да се досети, че скоро в Пентагона ще се появят планове като „Дропшот“ и „Чериътийър“ за атомни бомбардировки над Съветския съюз, а списание „Колиърс“ ще публикува подробен сценарий на „предстоящата война с червена Русия“, последвана от окупиране на СССР. Но всичко това е бъдеще. А сега, искат или не искат това лидерите на съюзните страни, в Потсдам е направена важна крачка към политическия завършек на войната в Европа, но и крачка към по-нататъшното й разцепление, към фаталното й разделяне на два свята. Антихитлеристката коалиция доживява последните си часове. Западните лидери бързат. Чърчил вече вижда, както той се изразява, „“желязната завеса", спуснала се от Любек до Триест и разделила Европа"[11]. Нито Сталин, нито Труман, нито Чърчил и Атли са в състояние да предвидят, че пътят на взаимна ненавист, по който те скоро ще тръгнат, ще отведе бъдещите им приемници до исторически задънената атомна улица, в която политиците, осъзнали най-накрая заплахата от реално унищожаване на живота върху планетата, ще бъдат принудени да се издигнат над своите класови и идеологични интереси и отново да се обърнат към общочовешките ценности, както през годините на отминалата война.

Великата победа над фашизма, главни творци на която бяха народите на Съветския съюз и на другите страни от антихитлеристката коалиция, роди за съветските хора и един горчив плод. Победата още повече укрепи мнението за Сталин, за неговата непогрешимост и месианска роля при решаването на съдбата на съветския народ и на социализма. Великата победа окончателно превърна Сталин в земен бог.

Съветските хора защитиха свободата си с борба против фашизма. Но до освобождаването им от сталинизма е още страшно много далече. Синовете на отечеството, завръщайки се в разрушените бащини огнища, също както далечните им прадеди след Отечествената война от 1812 г. се надяват на добри промени. Повеите на свободата, на всенародното тържествуване, на победата раждат смътни надежди. Хората искат да живеят по-добре. Без страх и остен. Наистина тачат и славословят Сталин, както и преди, прекланят се пред него, превъзнасят го, но в същото време вярват, че няма да има вече насилия, безкрайни кампании, постоянен остър недостиг на всичко най-необходимо — неща, станали една от чертите на съветския начин на живот.

Обратното, победата убеждава Сталин в непоклатимостта на всички създадени от него държавни r обществени институции, в неизчерпаемата издръжливост на системата, в правилността на водената от него вътрешна и външна политика. И скоро дава да се разбере, че всичко в страната ще остане без изменения. Нужно е да се работи, да се възстановява разрушеното народно стопанство въз основа на указанията, които той ще даде. В Обръщението на ЦК на ВКП(б) към всички избиратели във връзка с изборите за Върховен съвет на СССР, насрочени за 10 февруари 1946 г., няма нито дума за демокрация, народовластие, участие на обикновените трудови хора в управлението на държавата. Все същите изтрити думи за „блок на комунистите и безпартийните“, за това, че „съветските хора можаха да се убедят от многогодишния опит в правилността на партийната политика, която отговаря на коренните интереси на народа“, че „не бива да има нито един избирател, който да не използва своето почетно право“[12]. Последният израз звучи вече като предупреждение. Е, в това съветските хора отдавна са се убедили!

Както винаги, Сталин одобрява „Обръщението“. Зъбните колелца на създадената от него бюрократична система се въртят неумолимо с определената от „вожда“ скорост. Отново като от конвейер се сипят едно след друго партийни постановления — за изучаване на „Краткия курс“ по история на партията, за слабата работа на вестниците „Молот“ (Ростов на Дон,) „Волжская коммуна“ (Куйбишев) и „Курская правда“, за прекратяване на „разпиляването на колхозните земи“ (забранява се да се създават помощни стопанства и частни зеленчукови градини на работници и служители), за слабата работа на ОГИЗ (Обединение на държавните издателства), за осигуряване поддържането в добро състояние на държавните зърнени храни и тъй нататък, и тъй нататък.

Много от документите парафира Сталин. Той, както и по-рано, безгранично вярва във вълшебната сила на указанията, директивите, разпорежданията. Докато преди войната Сталиновата командно-бюрократична система все още се е нагаждала, донагласявала се е, след победата започва не само бързо да се възстановява, но и да набира сила. Фактически курсът, поет от него след войната, е курс към тотална бюрокрация. В много от ведомствата чиновниците започват да носят пагони (едни от първите са железничарите). Създават се нови и нови организации, чиято едва ли не главна задача е „контрол върху изпълнението на указанията и решенията“. За да бъде прикован за вечни времена към селото, колхозникът е лишен от паспорт. Интерниранията и изселванията продължават до края на 40-те години и ведомството на Берия не остава без работа.

Социолозите са превърнати окончателно в безмозъчни коментатори на „великата“ догма. Влизат отново в употреба отегчителните и затъпяващи ритуали около възхваляването на „вожда“. Както по-рано, крайно опасно е човек да бъде откровен дори с близки нему хора. Интелектуалните надзорници „от културата“ под ръководството на Жданов убиват свободата на мисълта. Утвърждаващият се бюрократизъм отново започва да насажда най-опасните за обществото бурени — безразличие и равнодушие у хората на труда, сляпо и бездушно изпълнение на заповяданото; засилване на нравствената деградация, изразяваща се в раздвояване на личността (едно на думи — друго на дела). Партията все повече се превръща в сянка на държавата. А може и обратното — държавата се превръща в сянка на партията. Никой не може да има свое мнение, различаващо се от официалното. Като че ли отново стават актуални думите на Пушкин, казани толкова отдавна: „липсата на обществено мнение, това равнодушие спрямо всякакъв дълг, справедливост, право и истина… Това цинично презрение към мисълта и към достойнството на човека“[13]. Уравнителният социализъм въпреки лозунгите започва да ражда бюрократичен елит, колкото и парадоксално да изглежда това.

По този начин Сталин използва плодовете на победата за „вътрешна употреба“; съзнателно и решително консервира системата. За истинско социално творчество той пак е така неспособен, както и през 20-те години. За да поддържа и да издига своя и без това безкрайно висок статус на „гениален вожд“, епизодично, но доста редовно сваля, отстранява, премества ту някой секретар на областен комитет, ту министър, ту маршал, ту друг обществен деец, обвинявайки ги или в аполитичност, или в злоупотреба с власт, или в пренебрегване на височайшите указания, или в недостатъчни грижи за хората. В очите на народа Сталин и така е „добрият цар“, а такива стъпки повдигат авторитета му още по-високо. Дори и днес този стил се харесва на мнозина — ами че Сталин не би допуснал рашидовщината и чурбановщината[14]. Но ако човек се замисли, то колкото и да е парадоксално това, най-дълбоките корени на бюрократичното израждане на много ръководители от Следсталиновото време се проявяват именно тогава. Попаднали в среда, където няма страх и „твърда ръка“, ембрионите, зачатъците на регионалното, номенклатурното, ведомственото пълновластие и вождовщина веднага пускат издънки. Системата от безкрайни административни забрани при бездействието на истинските социалистически икономически лостове, при ниската нравствена култура и при пълната липса на гласност се оказа безрезултатна. Достатъчно бе Сталин да си отиде физически, а след това в известна степен и политически, за да стане ясно, че консервирането на системата само ще задълбочава кризисните явления днес и утре. След години хората ще могат вече да кажат: абсолютната власт покварява абсолютно.

Победата над фашизма укрепва значително единовластието и култовото преклонение пред самодържеца. За народа той става месия, творец на „великата победа“, ненадминат пълководец. Но заедно с това тази сляпа вяра обезсилва народа, лишен задълго от истина и справедливост.

Доста страници отделих за една от извънредно отрицателните дейности на Сталин след войната — усилията му да консервира политическата система, да я направи неизменна. Той никога не ще може да изрече Лениновите думи: „На нас са нужни промени в политическия строй.“ С догматичния си ум Сталин, правейки оценка на създалата се система, в центъра на която се намира самият той, не е в състояние да разбере, че с тези опити за консервирането й подлага на дълбока ерозия социалистическите ценности и идеали.

Наред с тези негативни процеси живеят, пулсират, борят се надеждата, волята, енергията на народа. Победата над фашизма убеждава хората в Съветския съюз, че социализмът е непреходен, че историческият избор, направен през октомври 1917 г., е правилен. Въпреки многото спънки, трудности, извращения и престъпления народът е главният пазител на своята духовност, на своята вяра в по-доброто бъдеще. За невиждано кратки срокове той успява да се вдигне от развалините и да възстанови икономическия потенциал на страната. Когато в края на 1945 г. долагат на Сталин обобщените данни за икономическите щети, причинени на съветската държава от войната, той, който може би повече от другите знае за раните и белезите от тях по тялото на отечеството, въпреки това пита Вознесенски:

— Няма ли раздувания?

— Може да има само свивания. За краткото време е невъзможно да се оценят големината и мащабите на всички загуби…

Той помни съвещанието с командващите фронтове и командващите родовете войски по въпроса за демобилизирането и реорганизацията на Червената армия, състояло се на 21 и 22 май 1945 г. Тогава върховният главнокомандващ казва на маршалите и генералите, че без армията, а по-точно без хората, които днес са в армията, раните си няма да излекуваме… С листчета в ръце, като поглежда от време на време в тях, Сталин бавно и глухо отронва думите си: „Демобилизацията трябва да засегне най-напред частите от противовъздушната отбрана и кавалерията. Тя не трябва да се разпростре върху танковите части и военноморския флот. В частите на пехотата демобилизацията ще обхване 40–60 процента от състава й, без да засегне войските от Далечния изток, Задбайкалието и Задкавказието… На всеки уволняван боец да се продават на ниска цена трофейни стоки и да му се даде заплата за толкова години, колкото е прослужил в армията…“[15] Говори Сталин за демобилизацията на армията и мисли как по-бързо да включи тази сила в процеса, за който му приказва така настойчиво Вознесенски: страната трябва да се вдигне на крака. Всичко е на привършване — силите, възможностите, търпението. Народът страшно изнемогва. Берия докладва за глада в Чита и областта, в Таджикистан, в Татария, на други места. Сталин взима обобщеното сведение. Народният комисар на вътрешните работи в Таджикистан съобщава:

„В Ленинабадската област… са намерени 20 души, умрели от изтощение, и 500 души, подути от недохранване. В Сталинабадската област — в Рамитския, Пахтаабадския, Оби-Гармския и в други райони — са умрели от изтощение над 70 души. Има също изтощени и подути. Такива факти се срещат и в Курган-Тюбинската, Кулябската и Гармската област. Помощта, оказана на тези райони на място, е незначителна…“[16]

В Читинската област има данни за „употреба на умрели животни, на дървета, кора“. Съобщава се за един страшен факт: „селянка със синовете си убили малката дъщеря и я употребили за храна… Ето още един такъв случай“[17]. Сталин спира да чете тъжното сведение. Като вижда недоволството на „вожда“, Берия бърза да каже:

— Отделили сме известно количество брашно до новата реколта. Налага се да потърпим!

Предстои войната с Япония, а от докладите на Вознесенски се разбира, че предстои и колосална работа. Кандидат-членът на Политбюро в сравнение с другите от обкръжението на „вожда“ по-задълбочено се ориентира в мащабните и многопластови икономически процеси, развиващи се в страната. Сталин отдавна го наблюдава, но той събужда у него противоречиви чувства. Да, по всяка вероятност е най-умният ръководител от обкръжението му, но не му харесва неговата независимост, острите му понякога изказвания. Но пък, от друга страна, разсъждава Сталин, без неговия мозък трудно ще е да бъде измъкната изпод развалините икономиката. През февруари 1947 г. на пленума на Централния комитет Сталин неочаквано за мнозина предлага Вознесенски да бъде избран за член на Политбюро.

Когато чете справката на Вознесенски за мащабите на разрушенията и първия вариант на доклада на Извънредната държавна комисия за злодействата на немските завоеватели, Сталин задържа погледа си по-дълго на няколко цифри: разрушени са 1710 града и селища от градски тип, изгорени са над 70 хиляди села и селца („вождът“ дори и не помисля, че изгарянето на хиляди и хиляди селища тежи на неговата съвест), вдигнати са във въздуха и не функционират 32 хиляди промишлени предприятия, 65 хиляди километра железопътни линии, опустошени са около 100 хиляди колхоза и совхоза, хиляди машинотракторни станции… Замисляйки се над тези страшни цифри, Сталин си спомня как по пътя за Берлин през непробиваемото от куршуми стъкло на прозореца се вглеждаше в просторите на руската равнина, изпонасечена от окопи, блиндажи и пожарища. Влакът не спираше никъде, край него прелитаха обезобразени скелети на сгради с множество празни зеници на прозорците, сринати заводи, овъглени бараки. В оцелелите селца се виждаха най-често опожарени до основите къщурки, над които протягаха към небето изстиналите си ръце комините на руските печки. Дори избуялата юлска зеленина не можеше да скрие следите от страшното бедствие.

По думите на Вознесенски 25 милиона души в страната нямат стряха над главата си, завират се в землянки, плевници, изби. Западналото и без това още от началото на 30-те години животновъдство е напълно разстроено — десетки милиони глави добитък са иззети или унищожени. По предварителни пресмятания, пише Вознесенски, преките щети, нанесени от нахлуването, възлизат на около 700 милиарда рубли (в цени преди войната). Казано с други думи, страната е загубила 30% от националното си богатство.[18] Жизненото равнище на народа е на най-ниското (което може да си представи човек) стъпало…

Тези неща вече по-малко интересуват Сталин — той винаги е смятал, че без големи жертви е невъзможно да се построи социализмът, да се разгроми фашизмът, а сега и да се възстанови държавата. Без да се поддържа общественото съзнание в състояние на постоянно напрежение, на постоянна мобилизация, на своеобразна „гражданска война“, без борба с трудностите и с вътрешните врагове е невъзможно да се решават възникналите свръхзадачи, в това Сталин е напълно уверен. Че е прав, го доказва и докладната записка на Хрушчов, която Поскрьобишев неотдавна е оставил в папката. На 31 декември 1945 г. Хрушчов съобщава за активизирането на украинските националисти в западните райони на Украинската ССР във връзка с наближаването на изборите за Върховен съвет на СССР. Записката завършва с молба да се помогне на Прикарпатския и Лвовския военен окръг с допълнителни сили. А нима само там има врагове? Ами колко много още са били под окупация, в плен, под чуждо иго? Сталин е убеден, че от фронта са се върнали доста много „декабристи“.

Върху докладната записка на Хрушчов Сталин слага резолюция до Булганин и Генералния щаб да отделят допълнителни войски за западните области на Украйна.[19] А ето и един аналогичен доклад „Относно създаване на изтребителни батальони за борба с бандитизма в Латвия“, подписан от Булганин, който предлага между другото тези батальони да минат на издръжка на местния бюджет.[20] И там жертви. Войната е свършила, а жертвите край нямат. Ето, Меркулов и Круглов съобщават, че в навечерието на изборите в Литва „се е засилила активността на антисъветското националистическо нелегално движение“. Списъкът е дълъг:

„— На 15 декември 1945 г. в Шяуляйска околия е откаран в гората и разстрелян членът на окръжната избирателна комисия Ю. Митузас.

— На 16 декември 1945 г. във Вейсеяйска община, Ладзияйска околия, е убит от бандитска група председателят на избирателната комисия В. Левулис.

— На 17 декември 1945 г. в Рокишка околия група бандити са убили председателя на избирателната комисия М. Гикелис.

— На 20 декември 1945 г. в Тауянска община, Укмерска околия, е бил убит от бандити членът на участъковата избирателна комисия и председател на селсъвета Ю. Габрилавичюс.“[21]

Дълъг е списъкът на новите жертви. Ще минат още няколко години, преди да се прекрати проливането на кръв в Прибалтика. Но в сравнение със загубите през войната това са само части от процента. Сталин сигурно неведнъж се е замислял за цената на победата в човешки жертви, но претегляйки нещата от едната и от другата страна, е смятал, както се вижда, че това е също „политически въпрос“.

И така, каква е цената на победата? Колко хора са загинали? На Сталин му предстои да говори на предизборно събрание, ще трябва да каже на народа колко човешки живота струва победата. По време на войната върховният главнокомандващ не се е замислял за това — човешките ресурси на страната му се виждали неизчерпаеми. Но когато идва отстъплението към Сталинград, е пресметнал, че в окупираната територия са останали 70–80 милиона души.

От справката, която подготвят за Сталин през януари 1946 г. военните и Вознесенски, става ясно, че за нашите загуби може да се говори само приблизително. Особено в началото на войната тази кървава статистика се, води крайно лошо. В доклада си Вознесенски съобщава: загубите могат да бъдат преценени точно едва след няколко месеца, но според наличните предположения загинали са, общо взето, повече от 15 милиона души. Сталин нищо не казва — според донесението на Генералния щаб убитите, умрелите от раните си и безследно изчезналите на бойното поле са общо 7,5 милиона души. През 1946 г. той се спира именно на тази цифра. Не му се ще да говори за по-висока цена — нали тогава ще помръкне веднага образът му на пълководец! А това той не може да допусне.

Но каква е в действителност цената на нашата победа? През 1956 г. в писмото си до Т. Ерландер, премиер-министъра на Швеция, Хрушчов за пръв път споменава за повече от 20 милиона. На какво се основават тези данни, които се използват и сега? На приблизителни пресмятания. Според мене в оценката на Хрушчов е вярна само думата повече. Над 20 милиона. Днес историците работят по определянето на точния брой. Народът трябва да знае колко свои синове и дъщери е принесъл в жертва пред олтара на победата.

Въз основа на редица намиращи се във военните архиви статистически данни, включително и за нашите военнопленници (германците например са водели педантично сметка за затворените и унищожените в концлагери), анализирах резултатите от преброяванията, взех предвид броя на съединенията и динамиката на личния им състав по време на войната, прибавих и сметката данните за загубите в най-големите операции, обърнах също така внимание на научнообоснованите съображения, изказани от такива известни изследователи като Виродов, Власиевич, Кваша и Соколов, и стигнах до следните изводи. (Не смятам, разбира се, че те са единствено верните и окончателните.) Броят на загиналите военнослужещи, партизани, нелегални и мирни граждани през годините на Великата отечествена война най-вероятно е между 26 и 27 милиона души, от тях около 10 милиона са паднали на бойното поле или са загинали в плен. Особено трагична е съдбата на ония, които са били в първия стратегически ешелон (и в основната маса на стратегическите резерви) и са изнесли главните тежести на войната през 1941 г. Основната, най-вече кадровата част от личния състав на съединенията и обединенията в този ешелон загива, а около три милиона военнослужещи се оказват в плен. Не много по-малки са били нашите загуби и през 1942 г.

Най-неясна и политически двусмислена категория са безследно изчезналите. Тук спадат и падналите на бойното поле, но „не влезли“ в строевите записки и сборните сведения за загубите, и тези, които са се оказали в плен, станали са партизани или съдбата ги е отвела в чужди краища. Да, имало е сред тях и хора, които са се разколебали, поддали са се на обещанията и са влезли в Руската освободителна армия на Власов или са постъпили на служба в полициите. Но техният брой е незначителен. Съдбата на почти всички безследно изчезнали е дълбоко трагична — незнайна смърт в боя, гибел в плен или „в най-добрия случай“ безкрайни проверки в лагерите на НКВД с риск да останат там дълги и дълги години.

Ако Сталин можеше да се отнася критично към себе си, то простата съпоставка на своите с немските загуби щеше да го доведе до заключението, че блясъкът на „пълководческия гений на вожда“ е основан до голяма степен на това, че хората не са знаели истината за дадените жертви. По мои пресмятания съотношението на безвъзвратните загуби е 3,2 към 1 не в наша полза.

Разбира се, трябва да се има предвид варварската политика на нацистите, свързана с планомерното унищожаване на мирното население, особено на славяните, на евреите и на лица от други националности. Това е една от главните причини за астрономично големите жертви на съветския народ. Защото повечето от загиналите са мирни граждани. Но дори да не вземем под внимание катастрофалното начало на войната, то и след него нашите военни загуби са били няколко пъти по-големи от немските. Не само поради неопитност. Защото, като се почне приблизително от 1943 г. нататък съветските войници и командири са се научили вече да воюват. И то добре. Но Сталин винаги поставя на първо място принципа, който много пъти прилага в директивите и заповедите си: целта да се постигне „без оглед на жертвите“. За човека, защитен от каквато и да е форма на критика, стойността на човешкия живот (на стотици, хиляди, милиони хора) няма никакво значение. Това също е една от главните причини цената на нашата велика победа да е невъобразимо висока. Победата ще остане пропита завинаги със скръбта ни по неизброимите жертви. Този въпрос никога не е измъчвал Сталин. Жертвеният сталински социализъм изисква и жертвени победи. Самата неоспоримост на този исторически факт не само подчертава великото безкрайно търпение и самопожертвователност на съветския народ, но и напомня: за да стане такъв, какъвто е станал, на Сталин са му позволили. Решителната роля на народните маси не бива да се разглежда само „след като бъде теглена чертата“…

… Войната е спечелена. Най-сетне Сталин може с пълни гърди да вдиша кавказкия въздух. Берия се разшетва: макар че тази операция за пътуването на „вожда“ е по-лека от берлинската, все пак… Ето няколко извадки от доклада на заместник-началника на Комитета за държавна сигурност в Краснодарския край Жданов до Меркулов:

„Относно провежданите мероприятия във връзка с установяването на особен период в Сочи.

… Антисъветските елементи, водени на отчет в Сочинския отдел, активно се обработват и наблюдават. Арестите се осъществяват по графика.

… Прочиства се лесопарковата местност от река Головинки до река Псоу. Увеличен е цензорският център. Затегнат е паспортният режим. Засилен е контролът върху автотранспорта. От гарата до вилата са създадени 184 поста. Др. Власик всекидневно се информира…“[22]

„Вождът на народите“ се бои за живота си не само в Германия, но и в родината. Част от пътя изминава с автомобил. Заедно с него „в отпуск“, както винаги, пътуват Власик, Поскрьобишев, Истомина, многоброен екип от служители „за поръчки“, охраната му и друга „прислуга“. Казано между другото, именно след това пътуване Сталин нарежда да се построи съвременна магистрала за автомобили до Симферопол. Минавайки през Орел, Курск, други градове и села, няколко пъти слиза от автомобила и разговаря с хората… Остава поразен от себеотрицанието на жените и невръстните деца, оказали се през войната може би в най-трудното положение. Градовете са в развалини, а когато отива на юг, казват му, че край Сухуми, около Новий Афон, край езерото Рица и Холодная речка, както и на други места ведомството на Берия с пълна пара се труди за издигането на нови държавни вили. Скоро му омръзват общуването с народа по време на неговото пътуване в отпуска, верноподаническите възгласи, радостните сълзи на жените, оптимистичните уверения на мъжете „Работите тръгнаха по-добре, другарю Сталин!“, удивените погледи на старците, бабите и децата: „Ама това ли е Сталин?“.

И действително, той знае, че за широката му популярност е по-добре да маха на тълпата от трибуната на Мавзолея, да се усмихва от кадрите на кинопрегледите, да се явява всекидневно пред народа само във вид на портрети, статуи и бюстове. Сталин е наясно с психологията на масите, досеща се, че по време на тези срещи „на живо“ нейде дълбоко у хората се заражда известно разочарование. Пред тях се появява човек, нисичък на ръст, с несъразмерно развити части на тялото, къс труп и сравнително дълги ръце и крака. Доста издуто коремче, пристегнато от маршалския мундир. Рядка коса над възсипаничаво лице с живи очи — бледо, както подобава на една кабинетна особа. Грозни зъби, които не могат да бъдат наречени бели, и само живите подвижни жълтеникави очи издават неговата скрита енергия, властния му характер и увереността в себе си. В Курск една жена дори се престрашава да го пипне по ръкава на куртката — изглежда, се е различавал вкоренилият се в съзнанието й образ от човека, когото вижда сега. Сталин бързо е доловил в очите на хората не само радост и възхита, но и едва скрито разочарование от неугледността на генералисимуса, „вожда за всички времена и на всички народи“. На кратките въпроси на „вожда“ се чуват също така кратки отговори във формата на възклицания, изпълнени с изумление, със станалото вече навик боготворене и с очакване на някакво чудо. Но чудо… няма. Хората не искат речи от Сталин, а просто го поглъщат с очи, не вярвайки, че пред тях е самият „вожд“. Обявеният за земен бог човек не може да не разочарова хората при личен контакт с тях. Защото се оказва обикновен човек, а всичко чудодейно, мъдро, пророческо, легендарно е създадено, измислено от самите тях. Цялата система от митове, щампи и легенди „работи“, докато хората нямат пряк контакт с носителя на всички тия атрибути на боготворенето.

Друсайки се в лимузината и поглеждайки от време на време през завесените прозорчета, Сталин все повече и повече се убеждава, че загадъчният, рядко изказващ се и показващ се пред народа вожд има своите предимства. Такова лекомислие той вече няма да допусне. Трябва и занапред да предизвиква илюзията за вездесъщност с подобаваща за един бог отдалеченост. В очите на хората той трябва да остане човекът, който е построил социализма, победил е фашизма и сега, много скоро, като излекува раните им, ще призове съветските хора към нови „велики строежи на комунизма“. Да, силата му е в тайнствеността, в способността му във времена на триумфи, на лутане, на мъчителна безпътица на духа да обединява хората за нова кампания. И той, само той е способен като Еклесиаст да определи кога настъпва „време да убиваш и време да лекуваш, време да събаряш и време да съграждаш“. Той е просто длъжен да разбере, че е нужен само на системата, която е създал. Друг не може да бъде. Напразно някои чакат промени. Трябва да се укрепва строят, да се увеличава мощта на държавата, да се отстраняват всички, които не са готови за това. Великата победа, която той удържа, е внушителен аргумент за историческата му правота.

Може би прекалено много гадая какво е мислел Сталин. Но правя това въз основа на документите, свидетелствата, логиката в разсъжденията. Делата, постъпките и решенията му говорят с еднопосочна категоричност: самодържецът не е имал никакво намерение да прави кардинални промени. Може и трябва да се сменят хората, но не бива да се променя главното — общата непоклатимост на системата, която го е издигнала на върха на властта.

Изминалата война, макар да е разтърсила Сталин до краен предел, затвърдява у него мисълта, че исторически погледнато, е прав. Диктаторът вижда, че е достигнал най-високата точка на славата, признанието, влиянието и почитта. Освободил се е окончателно от такива „предразсъдъци“ като съвест и от несериозната игра на „демокрация“, лишил е хората от онова, което може да бъде наречено социален избор. Убеден е, че строят, който иска да консервира завинаги сега, след войната, е най-близък до оня, за който са мечтали основоположниците на научния социализъм. Всичко е програмирано, указано, разписано, определено. Ето, ще бъде възстановена, ремонтирана сградата на социализма и той отново ще издигне лозунга „Да се достигне и надмине!“.

Сталин не без основания смята, че след войната светът, общо взето, се е преместил наляво. Антифашистката борба е сплотила масите, съживила е демократичните сили, сподавила е реакцията. Героизмът и самопожертвователността на съветските хора са предизвикали дълбоки симпатии към съветската държава. Дори мнозина белогвардейци, емигрирали интелектуалци, с една дума, „бивши“, искат да се върнат в Съветския съюз. Сталин е особено заинтригуван от „сигналите“ на грузинските меншевики, живеещи в Париж. Нали мнозина от тях той лично познава! И наскоро след завършването на войната нарежда да бъде командирован в Париж секретарят на ЦК на Грузинската КП(б) по пропагандата Шария. Отчета му, доложен от Берия и Меркулов, той чете дълго и внимателно. Грузинските имена Кедия, Арсенидзе, Церетели, Чхенкели, Гобечия, Таканшвили и други карат „вожда“ да си припомни годините на далечната вече революция, на тогавашните борби и разцепление.

Шария съобщава, че грузинската емиграция му е предала за връщане в родината старинни ръкописи, златни и сребърни предмети, нумизматични и археологични ценности. По указания от Москва Шария се среща с Ной Жордания, Евгений Гегечкори, Йосиф Гобечия и Спиридон Кедия. В началото на срещата Жордания заявява, че поддържа мнението си: в Съветския съюз няма демокрация, свобода на словото и печата, свободни избори и частна инициатива. После обаче казва и друго (Сталин е подчертал тези думи): войната спечели Сталин. Смятам го за един от най-великите хора. Глупаво би било поради политически разногласия да се отрича величието му. Още по-много за величието му ще ни каже историята. Тя ще разкрие ония страни на дейността му, които досега не са били известни на съвременниците му (в това Н. Жордания е съвсем прав — б.а.).[23] Мнозина от предишните му политически противници изказали желание да се върнат в родината. Когато прочита отчета, Сталин по всяка вероятност си е помислил: победителите винаги са прави!

Победата над фашизма спомага да се увеличи значително броят на привържениците и приятелите на Съветския съюз в целия свят. Под нейно влияние се развиват дълбоки процеси в международните отношения. Започва разпадането на колониалните империи, светът чува ускорения пулс на националноосвободителните движения. В източноевропейските страни, после и в Китай, решителна роля започват да играят комунистите. Сталин вече долавя тръпките на нов революционен подем. „Вождът“ не без основание смята, че комунистическото движение преживява „втора пролет“.

Наистина тази „втора пролет“ скоро е охладена от „студената война“, сигнал за която дава речта на Чърчил във Фултън на 5 март 1946 г. Изострят се външните проблеми на Съветския съюз. Освен това през 1946 г. обширни пространства от страната са обхванати от тежка суша. Обръчът от жесток недостиг на най-необходимото стяга държавата победител като в клещи. Западна Украйна и Прибалтика се оказват арена на почти незабележими, но ожесточени сблъсъци на правителствените сили с опозиционните формирования. Въпреки многото лични указания на Сталин „да се ускори разгромяването на бандите“ ликвидирането на огнищата на партизанската война се задържа за дълго време. В Западна Украйна чак до 1951 г. избухват епизодично; схватки с несложили оръжието си банди.

Икономическите трудности засилват и трудностите в духовната област. Интуитивното очакване на промени, надеждите за по-добър живот отново се отлагат за неопределено бъдеще. В предизборната си реч в Болшой театър Сталин призовава към напрегнат труд и проява на търпение. Неща, които за съветския народ не са нищо ново. Те също са част от цената, заплатена за великата победа.

[1] ЦПА ИМЛ, ф.17, оп.2, д.109, л. 32–33. ↑

[2] ЦГАСА, ф.33987, оп.3, д.1241, л.61. ↑

[3] ЦГАОР, ф.9401. оп.2, д.96, т.V. л.4. ↑

[4] Пак там, д.95, т.IV, л.323. ↑

[5] Пак там, д.135, т.II, л.277. ↑

[6] W. Averrel Harriman and Elie Abel. Special Envoy to Churchill and Stalin, 1941–1946. N.Y., XII, p.92. ↑

[7] Берлинская (Потсдамская) конференция руководителей трех союзных держав — СССР, США и Великобритании (17 июля — 2 августа 1945 г.). Сб. документов. М., 1980, с. 42–43. ↑

[8] ЦАМО, ф.66, оп.178499, д.9, л. 34–37. ↑

[9] Пак там, л.61. ↑

[10] Берлинска (Потсдамская) конференция…, с. 299–300. ↑

[11] Churchill, W. Op.cit. Vol.6. t.2, p.256. ↑

[12] КПСС в резолюциях и решениях… Изд.9, т.8, с. 7–16. ↑

[13] Переписка А. С. Пушкина. 3 2-х томах. 1332. Т. 2, с. 291–292. ↑

[14] Рашидов и Чурбанов — висши служители от елита на КПСС, съдени за големи злоупотреби с власт — Б.пр. ↑

[15] ЦАМО, ф.132, оп.2642, д.15, л. 1–9. ↑

[16] ЦГАОР, ф.9401, оп.2, д.96, т.V, л.147. ↑

[17] ЦГАОР, ф.9401, оп.2, д.103, т.III, л. 140–160. ↑

[18] Вознесенский, Н. А. Избранные произведения. М., 1979, с.584. ↑

[19] ЦАМО, ф.132, оп.104, д.16, л.22. ↑

[20] Пак там, оп.2, д.54, л.97. ↑

[21] ЦГАОР, ф.9401, оп.2, д.134, т.I, л. 1–7. ↑

[22] ЦГАОР, ф.9401, оп.2, д.2223, л. 235–238. ↑

[23] ЦГАОР, ф.9401, оп.2, д.97, л. 139–142. ↑

САВАНЪТ НА СТАЛИНОВИТЕ „ТАЙНИ“

Читателят знае: Сталин е обичал тайните. Големи и малки. Но най-много е обичал тайните на властта. А те са многобройни. И често пъти зловещи. Ние едва сега започнахме да се замисляме как така един безнравствен и физически непривлекателен, а в политическо отношение дори силно отблъскващ човек е могъл да накара цял един велик народ да го заобича? Как успя да „претопи“ трагедията на народа в личен триумф? Защо му вярваха милиони, и не само в нашата страна? Сталин е знаел „тайните“ на този феномен, обичал ги е и ги е пазел.

Сега, когато толкова много се пише за Сталин, естествено е желанието на мнозина автори да го разграничат от социализма, от народа. Така навремето си се опитва да постъпи и Троцки, когато започва да пише книгата „Сталин“. Това намерение личи и в многобройните статии на съветски автори. И аз бях близко до това становище, но дойдох до извода, че е невъзможно да се тръгне по този път, без да се накърни историческата истина. Нима е реално, когато оценяваме 30-те и 40-те години, да гледаме „отделно“ народа и „отделно“ Сталин? Нима народът и партията са били отделени от своя лидер? Нима не славеха те своя „вожд“, ръководещ всички дела на огромната страна?

Може би именно тук се крие най-голямата „тайна“ на Сталин. Той съумява да стане символ на социализма. Но все пак е възможно Сталин да бъде „отделен“ до известна степен от социализма, ако се приеме, че макар и да беше обявено в края на 30-те години построяването на социализма в Съветския съюз, в действителност страната все още преживяваше преходен период. Неузрелият социализъм е „позволил“ да го ръководи недостоен за великите идеали човек. Триумфиращият властелин се е отделил дотолкова от народа, доколкото моделът на създадения по негови „чертежи“ социализъм се е отличавал от Лениновия модел. Многото позитивни неща, родили се в обществото, са станали реалност преди всичко не благодарение на Сталин, а въпреки него, благодарение на това, което наричаме „октомврийски тласък“, социалната инерция, предизвикана от този тласък. Но да се отдели напълно Сталин от__ Сталиновия__ социализъм е невъзможно. Разчитайки на силовото разрешаване на многобройните икономически, социални и идеологически проблеми, Сталин ясно вижда, че без да се измени общественото съзнание, не може да се стигне до положение, при което той ще остане завинаги в центъра на „системата“. Издигнатата от него идея за „новия човек“ се отличава кардинално от Лениновите идеи за хармонично развитие на личността в социалистическото общество. Как е успявал Сталин да манипулира общественото съзнание? Разбира се, с помощта на голям апарат. Наред с някои положителни елементи в общественото съзнание се внасят и идеите на самия „вожд“. „Тайните“ около влиянието на Сталин върху този процес са на пръв поглед доста прости.

Когато разговарях с Шепилов, бивш секретар на Централния комитет, чух следното. Често пъти Сталин е канел при себе си на интимен разговор отделни представители на художествената интелигенция, учени, общественици. „Знаех, разказа ми Дмитрий Трофимович, че можеше неочаквано да покани при себе си някой голям писател, артист, журналист, режисьор. За поканения това беше огромно събитие — «вождът» е благоволил да му обърне внимание! И често по време на тези височайши аудиенции се даваха социални, идеологически поръчки. Ненатрапливо, но властно. Една вечер ми се обаждат: позвънете на еди-кой си телефонен номер. Измъчван от най-различни предположения, набирам номера. На другия край се оказва Сталин:

— Другарю Шепилов! Имате ли малко време? Бихте ли могли да дойдете сега при мене?

— Да, разбира се… — Не помня какво още казах, но слушалката вече мълчеше. А дори не знаех къде да отида… Но веднага отново се позвъни и ми съобщиха, че след няколко минути щяла да дойде кола. Крачех като паднал от небето по кремълските коридори, придружаван от мълчалив сътрудник от Секретариата на Сталин. Почти на всеки етаж, на всеки завой стояха като статуи часови от кремълската охрана.

Разговорът продължи повече от час. Сталин започна отдалече — новото време искало нова икономика. Ръководителите, «командирите на производството», както той се изрази, били слабо подготвени, икономическата им грамотност била на много ниско равнище. Нужно е да се създаде, и то много бързо, добър масов учебник по политическа икономия на социализма. Личеше си, че препоръките, които даде, са били отдавна обмислени — да се увеличава степента на обобществяване на средствата за производство, да се усъвършенства планирането, да се направи от плана «железен закон», да се повиши производителността на труда и още някои препоръки все в духа на «силовата икономика». Когато Сталин ме гледаше с немигащите си очи, просто ме дострашаваше. Погледът му ме обгаряше…

Сталин си даде поръчката. Фатални срокове. «Скриха» ни тримата в една от вилите край Москва. В края на всяка седмица Суслов звънеше и питаше строго: как върви работата? Кога ще може да се прочете текстът? Другарят Сталин чака… Не забравяйте това!“

Такъв е бил един от методите за лична поръчка на пиеса, филм, книга, учебник. Насоките на произведението се дават от самия Сталин. Тази „тайна“ е проста — лично влияе върху вкарването на духовното развитие на обществото в нужната посока. Както пише критикът Шкерин, който неведнъж се е срещал с Шолохов, на 24 май 1942 г., на рождения ден на писателя, Сталин неочаквано го поканил да му гостува. В дългия разговор по време на вечерята, на която били само двамата, Сталин казал най-сетне за какво е поканил Шолохов:

„Водим война. Тежка. Най-тежката. Кой ще напише нещо силно за нея след победата? И достойно, както в «Тихият Дон»… Храбри мъже са изобразени там — и Мелехов, и Подтелков, и още много червени и бели. А такива като Суворов и Кутузов няма. Но войните, другарю писател, се печелят именно от такива велики пълководци. На вашия рожден ден ми се прииска да ви пожелая крепко здраве за много години и нов, талантлив, всеобхватен роман, в който биха били изобразени правдиво и силно и герои войници, и гениални пълководци, участници в сегашната страшна война…“

Една постоянна „тайна“ на Сталиновото въздействие върху общественото съзнание може да открием в поддържането на непрекъснато напрежение в обществото. Обстановката на потенциално възможна „гражданска война“, а по-точно на перманентна борба с „враговете на народа“, „шпионите“, „малодушните“ „космополитите“, „отстъпниците“, „вредителите“ създават атмосфера, в която неговите указания и призиви за бдителност винаги намират благодатна почва. Сталин усеща, че след завършването на войната у народа и особено сред интелигенцията се появяват едва доловими, но реални очаквания на промени… Войната някак духовно е разкрепостила хората. И „вождът“ дава команда на Жданов:

„Трябва да се нанесе удар по безидейщината… В литературата проличават отклонения от класовите принципи в творчеството. Проверете едно-две списания. Най-добре в Ленинград…“

След излизането на ползващото се с печална слава постановление на ЦК на ВКП(б) „Относно списанията «Звезда» и «Ленинград»“ Жданов пристига в града на Нева. „Този въпрос — заявява той — е поставен на обсъждане в Централния комитет по инициатива на другаря Сталин, който лично следи работата на списанията… и предложи да бъде обсъден въпросът за недостатъците в ръководството на тези списания, при това лично участва в заседанието на ЦК и даде ръководни указания, които станаха основа на решението.“ Дори само „личното участие“ на секретаря на ЦК в заседанието на Централния комитет е вече „историческо събитие“… Като споменава в постановлението имената на писателите, чиито произведения са „чужди на съветската литература“, Сталин иска да върне следвоенното общество в предишната атмосфера на подозрителност, страх и „лов на вещици“. Той знае, че където съществува постоянна опасност от страна на вътрешните и външните врагове, нужен е силен вожд, „твърда ръка“, решително ръководство. Тази стара „тайна“ на всички диктатори той отдавна е открил за себе си. Ако в едно общество няма врагове и другомислещи, няма борба, нужен ли е диктатор?

Сталин знае още една „тайна“ за управление на общественото съзнание — важно е да се внедряват митове, щампи, легенди, основани не толкова на рационалното знание, колкото на вярата. „Краткият курс“ по история на партията, както и изказванията на „вожда“ са в значителна степен пропаганда на митовете и идеологическите щампи. Още в началото на века социологът Ж. Сорел издига теорията, че човешката маса, която не е на високо интелектуално равнище, е склонна да се доверява на ирационални митове, неизискващи обяснение. Митовете, пише Сорел, дават „интуитивна“ представа за социализма като мечта, идеал, цел.[1] Не е задължително митовете да бъдат изяснявани, нужно е само да се вярва в тях. На хората се втълпява, че трябва да вярват в абсолютните ценности на „диктатурата на пролетариата“, на „новия човек“, в идващите от най-високо място постановления. Ритуалните събрания, манифестациите, клетвите, приветствените писма освещават, канонизират политическите митове, правят ги част от светогледа. Увереността, основана на истината, се подменя с вяра. Тук Сталин постига много. Хората вярват в социализма, в него като „вожд“, в това, че нашето общество е най-доброто, най-напредничавото, в безпогрешността на властта. „Тайна“ за могъществото на един-единствен човек не може да съществува без система от митове, които постоянно да се насаждат и да се втълпяват.

Разбира се, нямам намерение да отрека напълно позитивния смисъл на вярата в идеалите и социалистическите ценности. Но също така нямам никакво намерение да ги обявявам за железни, вечни и единствени. Съзнание, основано само на мит, е лишено от нещо много важно — от способност за постоянно социално творчество. Именно тук се крие един от факторите (наред с причините от икономически и политически характер) за формирането на такъв социален тип личности, на който заедно с някои позитивни черти са свойствени равнодушието и пасивността, непоколебимата вяра в „указанията“, във възможността и необходимостта всички проблеми да се решават „отгоре“, готованщината и безинициативността. Такова едно съзнание, формирано по Сталиновите рецепти, вижда разноцветния и многозвучен свят само в черно-бели цветове. За такова съзнание категорията лична свобода има второстепенно значение. Човек с такова съзнание чака да го „водят“, да го „насочват“, да го „вдъхновяват“. Всичко това е резултат от самодържавието, резултат от Сталиновите „тайни“, с чиято помощ „вождът“ осъществява властването си.

Не мисля, че Сталин е чел някога диалозите на Платон. Във всеки случай не успях да открия следи, че е познавал известното произведение на гръцкия философ „Държавата“. Но няма никакво съмнение, че основа на много „тайни“ за самовластието на Сталин са същите „общи правила“, които са прилагали мнозина диктатори от най-стари времена.

Диктаторът, или както го определя Платон, „тиранът“, избуява обикновено като „галеник на народа“. За него е характерно, че „в първите дни, изобщо на първо време, той се усмихва любезно на всички, с които се среща, а за себе си твърди, че не е никакъв тиран; щедро раздава обещания на частни лица и на обществото“. Тиранът живее сред хората и тайната на силата му се крие в неговото умение да превръща враговете си в приятели и обратно. „Когато обаче се помири с едни или други свои врагове, а останалите унищожи, та да престанат да го безпокоят, аз мисля, че първата му задача ще бъде постоянно да въвлича гражданите в някакви войни, та народът да изпитва нужда от предводител…“ Платон като че ли е гледал през вековете: „А пък ако заподозре някого във волни мисли и в отричане на властването му, то такива люде ще унищожи под предлог, че уж се били предали на неприятеля. Заради всички тия неща на тирана му е необходимо чрез войната постоянно да държи всички нащрек.“ Преди всичко чрез вътрешна „война“. Е, а по-нататък? — ще попитаме ние и ще търсим отговора у Платон за вечните „тайни“ на диктаторите. „Някои от влиятелните лица, спомогнали за издигането му, ще започнат открито, а също и в разговори помежду си да изразяват недоволството си от него за всичко ставащо — поне ония, които са по-смели.“ Когато човек чете диалозите, понявга забравя, че са написани в 60-те — 40-те години на IV век преди нашата ера… Нима думите на Платон не се отнасят за Сталин и за обкръжението му: „За да запази властта за себе си, тиранът не вижда друг изход, освен да унищожи всички тях, така че в края на краищата да не остане никой нито от приятелите, нито от враговете му, който би могъл да стори нещо.“[2]

Мога да продължа и по-нататък с цитирането на диалозите на Платон относно „тираните“ и „тираничния човек“. Но очевидно и тези извадки са достатъчни, за да се види, че наред със специфичните особености на диктаторското самовластие в различните епохи има и нещо общо: „господстващата личност“ не може да действа иначе освен от „името на народа“. Диктаторите извършват жестока селекция на своите „съратници“ и „приятели“; те не търпят другомислието, стремят се да поддържат напрежение у народа, като насочват вниманието му към безброй врагове. Опасността от война и от намесата на зли сили е абсолютно необходима, за да се хвърли обилна светлина върху месианската роля на вожда… Без да е чел Платон, Сталин все пак е научавал тия „тайни“, запознавайки се с животоописанията на руските царе.

Във връзка с 300-годишнината на династията Романови е било пуснато разкошно и с голям формат издание, наподобяващо албумите за „знаменити“ ръководители, издавани по-късно през съветско време при Сталин и след него. Сталин, презирайки от дън душа всички руски царе, императори и императрици от рода на болярите Романови, намира време да прелисти дебеличката книга. Спира се повечко на страниците, където се описва смъртта на Александър II след покушението: „В 2 часа и 35 минути императорът, връщайки се от Михайловския дворец на Екатерининския канал, е бил смъртно ранен от хвърлената към него бомба… Навеждайки се над дясното рамо на Господаря, Великият княз го попитал чува ли го Негово величество, на което Господарят тихо отговорил: «Чувам»; на следващия въпрос, как се чувства Господарят, императорът казал: «… по-скоро в двореца… носете ме в двореца… там да умра». Това са били последните му думи, чути от очевидци на злодейското престъпление…“[3] Сталин затваря рязко огромната книга. Сигурно си е казал: ако си бил силен, не те тебе, а ти тях… На него му е по-ясно, отколкото на когото и да било от съратниците му, че всяка власт, дори с диаметрално противоположно социално и политическо съдържание, има нещо общо с всички други. Тя трябва да бъде силна. Особено диктаторската власт. Това Сталин добре е схванал.

Пак така добре е схванал и принципа, станал основа на всички негови „тайни“: в обществото трябва непрекъснато да се поддържа висок градус на борбата. В тази борба той се чувства уверено. За него целият му дореволюционен живот е бил борба за оцеляване, за подкопаване основите и а самодържавието. През 20-те години става така, че той успява да пренесе тази борба на арената на идейното шмекеруване и политическото отстраняване на почти всички, които не мислят като него, които биха могли, макар и теоретично, да претендират за главните роли. Борбата за избор на методите и пътищата за развитие на страната Сталин превръща в борба за лично самоутвърждаване. През 30-те години тази борба преминава във физическо унищожаване на всички реални, а главно потенциално възможни противници. И така преуспява в тази борба, че както ми се струва, и след столетия човечеството, ако оцелее, ще свързва представите си за варварство не само с Тамерлан, Чингис хан и Хитлер, но и с името на Сталин. Не пише книга „Моята борба“ („Майн Кампф“) като Хитлер. Но целият му живот и всичките му деяния са действително за него борба с безбройни орляци от врагове — не толкова реални, колкото измислени от него, предполагаеми.

Най-реални от всички негови врагове бяха фашистите, с които се опитваше обаче, най-вероятно поради тактически съображения, да поддържа отношения, наричани за камуфлаж „дружба“. Но в последна сметка сблъсъкът с хитлеризма, довел до ръба на пропастта не само кариерата му, но и цялата страна, отново го издига на най-високия връх на властта и на славата. Достигнал апогея на могъществото си, той не може да не е разбрал, че е задължен за това не само на стечението на обстоятелствата, на безспорната сила на антифашистката идея, но преди всичко на избраната от него методология. Тя цялата се съдържа въз вечната борба. Не е важно каква е — борба с фракционерите, борба за индустриализация и за колективизация, борба с „космополитите“ и с множество други „крепости, които болшевиките трябва да завземат“. А в крайна сметка лично за него, за „вожда“, тази борба означава самоутвърждаване, увековечаваме, обожествяване.

Сталин никога не забравя, че за него основа на основите е идеята за класова борба. Когато вече са унищожени помешчиците и капиталистите, той открива още една „класа“, която трябва да бъде ликвидирана — кулаците. Накрая, останал без явни класови врагове, Сталин изобретява формулата, по която те никога няма да изчезнат. Заседял се в кремълския си кабинет до късна нощ, една седмица преди зловещия февруарско-мартенски пленум през 1937 г. Сталин мъчително търси дефиниция, извод, в съответствие с който ще може да превърне в „перманентна“ борбата вътре в обществото. Многократно зачертаваните и поправяни думи на ключовата фраза в бъдещата му реч свидетелстват, че дълго време е мислел върху нея. Най-сетне, както личи от стенограмата на пленума, диктаторът е формулирал онова, което му е било толкова необходимо. Ще ви го припомня още веднъж: „Колкото по-напред отиваме, толкова по-големи ще бъдат успехите ни, толкова по-силно ще се озлобяват остатъците от повалените експлоататорски класи, толкова по-бързо ще преминават към остри форми на борба, толкова повече ще пакостят на съветското общество, толкова по-често ще се залавят за най-отчаяните средства за борба като последна възможност да избягнат съдбата си на обречени.“ По-нататък в речта му има още една многозначителна фраза: враговете „ние ще поваляме в бъдеще пак така, както ги поваляме сега, както ги поваляхме в миналото“[4].

Именно в това, че Сталин залага на незатихващата борба, разбирана еднозначно като антагонистична, жестока и безкомпромисна, се състои една от главните „тайни“ на неговата методология на мислене и на действие. Дори и след като успява да доведе до състояние на пълно покорство великия ни народ, Сталин не си отдъхва. През януари 1948 г. „тираничният човек“ (използвам израза на Платон) нарежда на министъра на вътрешните работи на СССР Круглов да обмисли „конкретни мерки“ по създаването на нови допълнителни лагери и затвори със специално предназначение. В едва доловимия пулс на необхватното ни отечество Сталин усеща нещо тревожно. Зачестяват проявите на недоволство, отбелязват се опити за преминаване на границата, някои писатели не публикуват, протестирайки сякаш против безизходицата, в която ги поставя все повече затягащият се обръч на единовластието.

„През февруари доложете проекта на решението — обобщава накрая Сталин. — За троцкистите, меншевиките, есерите, анархистите и белоемигрантите трябва да бъдат създадени специални условия…“

„Ще бъде изпълнено, другарю Сталин, ще бъде изпълнено…“ — повтаря няколко пъти послушният галеник на Берия.

Да не би читателят да си е помислил, че съм объркал датите? Не! През 1948 г. Сталин отново заговорва за троцкисти, меншевики, есери, анархисти… Мисля, че е търсил „нови врагове“ — неотроцкисти, неоменшевики, неоесери и тъй нататък. Круглов не кара Сталин да чака. В средата на февруари Поскрьобишев предава нужния документ:

„До Централния комитет на ВКП (б)

за др. Сталин Й. В.

В съответствие с Вашите указания приложено представяме проект за постановление на Министерския съвет относно организиране на лагери и затвори със строг режим за изолиране на особено опасни държавни престъпници и за изпращането им след изтърпяване на наказанието на местожителство в отдалечени райони на СССР.

Молим за Вашето решение

В. Абакумов

С. Круглов.“[5]

В проекта се посочва, че „троцкистите, терористите, десните, меншевиките, есерите, анархистите, националистите, белоемигрантите“ трябва да бъдат изпращани в десетките нови лагери на река Колима, край Норилск, в АССР Коми, в Елабуга, в Караганда и на други места. Заедно с това се предписва с осъдените да се води „чекистка работа за откриване на останалите все още на свобода“. По отношение на затворниците трябва да бъдат изключени „съкращаването на сроковете за изолация и каквито и да било други облекчения“. Нещо повече, на Министерството на вътрешните работи (МВД)[6] се предлага „в случай на необходимост да се отменя освобождаването на затворниците, като се оформи това по-късно по установения от закона ред“. Звучи многозначително — изтърпелият наказанието да се задържа „по установения от закона ред“.

Сталиновата резолюция „Съгласен“ е още един щрих към портрета му. За него борбата, насилието, лишаването от свобода са инструменти за „съзидание“ по сталински. Абсолютизирането на каквото и да е винаги е опасно. Абсолютизирането на класовата борба довежда Сталин до отхвърляне на много от истинските ценности на социализма. Най-важните — социалната справедливост, хуманизмът, свободата на личността — се потъпкват. Сталиновите „тайни“ на единовластието са тайни на ренегатството. Ако е бил жив ликвидираният от „вожда“ Троцки, сигурно е щял да повтори думите си: „Сталин води към термидор[7]“.

Светът постепенно опознава Сталин не само с помощта на Фойхтвангер и Барбюс, нараства и броят на хората, които се убеждават, че главната му сила, „тайната“ на неговата неуязвимост е в абсолютизирането на феномена „класова борба“. На мнозина им се струва дори, че със своя антиболшевишки памфлет „Царството на Антихриста“ Мережковски[8] по-рано от другите вижда смъртоносната опасност от такова абсолютизиране. Ще напомня, че три години след Октомврийската революция той пише: „Добра ли или лоша е идеята за класова борба, благородна ли или презряна, ние, живите участници в борбата, палачи или жертви, знаехме за нея едно или друго, което Маркс не е знаел, което не са и сънували всички мъдреци на социалдемокрацията. У тях тази идея е била само в ума им, у нас — в кръвта и в костите ни: кръвта ни се лее, костите ни се трошат от нея.“[9] И наистина Сталин прави всичко идеята, която по-рано „е била само в ума“, да стане господстваща в политиката, икономиката, идеологията, културата, във всекидневния живот. Той не е спокоен, ако не усеща писъците и конвулсиите на жертвите на тази идея.

След войната, когато в Европа, а като че ли и в света, се наблюдава всеобщо изместване наляво, се създава впечатлението, че историята потвърждава правотата на Сталин. Мнозина започват да мислят, че железният плуг на класовата борба скоро отново ще пори земната твърд. Тогава май никой не се опитва да мисли планетарно; очертанията на дамоклевия меч на атомния апокалипсис още са неясни. Докато ветровете на „студената война“ все още не са замразили социалната и обществената активност на антиимпериалистическите сили, изглежда, че нещата няма да се ограничат само с разпадането на колониалната система.

Изказванията на Сталин след войната се посветени, както и по-рано, на борбата за възстановяване на народното стопанство, за приоритетно, пак както и по-рано, развитие на тежката промишленост, за активизиране на селското стопанство. А там положението е крайно напрегнато. Първата следвоенна година е неплодородна. Доставките на зърнени храни от Съединените щати са прекратени, реколтата в европейската част на страната е много слаба и тези две злощастни обстоятелства създават критична ситуация. Но не могат да нарушат душевното равновесие на Сталин. Е, налага се купоните да останат до есента на 1947 г. Страната не за първи път гладува. Достатъчно е например да споменем само за геноцида, предизвикан от Сталин със смъртоносния глад през 1933 г.! А през повратната 1943 г., спомня си Сталин, реколтата също беше много слаба. Но на фронта помогнаха американците, а мирното население отново понесе мъжествено и с големи жертви страшното бедствие. През април 1944 г. Берия поднася мълчаливо на Сталин доклада на народния комисар на вътрешните работи на Казахстанската ССР Богданов. Върховният главнокомандващ няма време да го прочете веднага, но вечерта прелиства осем страници. Богданов пише, че слабата реколта през 1943 г. е предизвикала големи трудности: хиляди хора са подпухнали от глад, много са умрелите, особено сред интернираните. Сталин повече се вълнува от други проблеми, но погледът му е прикован от конкретните факти:

„Колхозничката Ковальова (Каменски район, Западноказахстанска област), чийто мъж е загинал на фронта, има четири деца и живее при изключително тежки условия, събира леш и огризки…

Семейството на колхозничката Федосова (колхоз «Ворошилов», Андреевски район, Алмаатинска област), на която двама сина са загинали на фронта, а мъжът й след три ранявания и сега е на фронта, не получава никаква помощ, храни се с кучета и котки…

В 23-те колхоза от Зиряновски район, Източноказахстанска област, повечето от проверените 110 семейства на фронтоваци продължително време не са получавали хранителни продукти; в редица колхози сред децата се шири всеобщо подпухване, част от тях са в безнадеждно състояние…

В колхоза «5 декември», Зеленовски район, Западноказахстанска област, колхозниците са изровили в гробищата за животни труп на кон и си разделили месото…

В колхоза «15 години РККА», Приуралски район, Западноказахстанска област, се е самоубила колхозничката Гастел, като е оставила бележка: «Самоубивам се, защото няма къде да ида, отникъде няма подкрепа…»“[10]

Тогава той просто оставя доклада настрана — не му стигаха другите грижи, ами… Но сега? Мисълта му тече по стария улей — жертвите са неизбежни. Нима не е ясно на всички, че войната продължава да събира скръбната си жътва? Между многото документи — телеграми, доклади и рапорти за тежкото положение с продоволствието — не открих и следа от някаква конструктивна реакция на Сталин, която би свидетелствала за намерението му да помогне някак.

Видях много документи със съобщения за глада, за който нито печатът, нито радиото са ни информирали тогава. През март 1945 г., когато долагат на Сталин за тежкото положение в Читинска област, пак никаква реакция. Е, наистина, Молотов нарежда да се изпрати в Чита брашно в повече от предвиденото. А в оная година там са прибрали… по 130 килограма жито от хектар! Берия информира, че например в село Буторино, Белейски район, децата крадат храна от свинете… А цензорите, отваряйки писмата, изпращани на фронта от Читинска област, констатират: в Моготуйски район ядат умрели кокошки; в Сковородино прибрали умрелите коне и ги изяли; в Улетовски район изяли всичката лобода, копривата, хмела, корените от троскот… Съобщават и за нещо страшно, чудовищно: доведената до крайно отчаяние А. В. Демиденко, майка на седем подути от глад деца, убила най-малката си, на година и половина, дъщеричка и нахранила с нея останалите, за да ги спаси.[11]

Тежко ми е да пиша за това. Толкова страшна е била за народа войната! А тези случаи на диващина не могат на пръв поглед да бъдат отнесени пряко към сметката на Сталин. Но нали през целия си живот той е бил безчувствен. За него хората са „маса“, огромна и безформена. Страданията и болките на „масата“, както мисли „вождът“, са сурова необходимост и само толкова. Той смята за напълно естествено големите цели да искат големи жертви. Сталин винаги е мислел — и в това отношение не е бил сам, — че верността към революционния радикализъм означава и безпощадност по пътя към набелязаните върхове. Защото там ще властва той или в краен случай (ако не доживее до комунизма) там ще властват неговите идеи! Ако човек пилее сили и способности в дреболиите на всекидневието, може да се удави в суетнята на делничното живуркане. Истинският лидер, казва си Сталин, не бива да бъде сантиментален. Но публично за това той няма да говори. То с също една от неговите „тайни“. Напротив, нека всички да мислят, че „се грижи“ за всички.

Мнозина дълго време смятаха, че диктаторското управление на Сталин се е опирало преди всичко на авторитета му, на духовната, нравствената му власт над хората. Но самият Сталин е знаел, че не е така. Неговите главни инструменти са апаратът на насилието, съсредоточен в НКВД, и партията, която той отдавна и упорито превръща в идеологичен „рицарски орден“. Те не са вече само „трансмисии“ на волята му, а главни елементи на системата, която е създал. Именно тези инструменти на властта са самата същност на социализма и на „вожда“. Те са „тайните“ на силата и влиянието му. Но си е имал и лични тайни.

По всяка вероятност Сталин не си е водил дневник, бил е предпазлив. По негово указание много документи били унищожавани. В дебелите папки с негова преписка (всъщност документите са ги писали други и са му ги докладвали, а той само е решавал устно или писмено, поставяйки кратки резолюции от типа „Съгласен съм“, „Доложете за резултатите“, „Въпросите са лошо обмислени“ и т.н.) се срещат понякога и такива надписи: „Моля тези документи да се унищожат. Й. Ст.“[12] Както успях да установя, понякога са унищожавани доклади за изпълнението на някои негови указания по линията на НКВД. Сталин е един от малцината, които са имали право да четат материали от чужбина, където той е изобразяван карикатурно, в духа на политическата сатира. Те са играели ролята на акумулатор на ненавист — „попълвал“ е запасите си от злоба спрямо безбройните си врагове в страната и в чужбина.

Например през август 1937 г. му съобщават, че един от „бившите“ поети, Т. Н. Гарин-Михайловски, за да преживее някак си, иска да публикува в емигрантската преса поемата „Пушкин и Сталин“. Едновременно изпращат и поемата, написана във вид на диалог между „вожда“ и великия руски поет. Сталин прелиства със злобна погнуса страниците на ръкописа, отпечатан на стара пишеща машина с „е двойно“, и се спира на заключителните строфи:

„Сталин (Събужда се, търка очи, оглежда се наоколо и прелиства том от Пушкин. Сам е.)

Не, това не беше Пушкинъ, смешно:

цитата търся безуспешно…

А самозванец, види се, на мен

се е присънил посред ден…

Но «Божеството огладня»!

Не току-тъй насън го ти видя:

Шашлик и руйно вино…

и ново едно име! (Развиква се):

Слугите! Гответе ми любимата вечеря

и дайте списъка на ГПУ от вчера,

едно име още да впиша забравих —

проклетият Пушкинъ без ум ме остави… (Потрива си самодоволно ръцете)

И така, другари, в работа ни грижи,

и в държавна дейност животът ми се ниже,

тече като Волга във студ и във мраз…

Знай, Пушкинъ, «Не ти си Русия, а Аз!»“[13]

Помни той, че същото чувство на ненавист го беше овладяло, когато през 1937 г. прочете речта на Троцки „Аз обвинявам!“, която неговият най-голям враг произнася на нюйоркския хиподрум: „Защо Москва се бои толкова много от гласа на един-единствен човек? Само защото знам истината, защото нямам никакви причини да я скривам. Готов съм да представя в една международна комисия за разследване документи, факти и свидетелства, в които именно е скрита истината. Аз заявявам: ако тази комисия реши, че макар и в най-малка степен съм виновен за престъпленията, които ми приписва Сталин, доброволно ще се предам в ръцете на ГПУ. Правя тази декларация пред целия свят… Но ако комисията удостовери, че процесите в Москва са съзнателна и преднамерена провокация, ще поискам от моите обвинители да заемат мястото ми на подсъдимата скамейка.“[14]

Ето още един интересен документ от 1923 г. (месецът не е посочен), озаглавен „Биографични сведения за Й. В. Сталин“. Запазено е копне в архива на Народния комисариат по националностите. Предназначението и авторството му са неизвестни, но има основания да се предполага, че е подготвен под „ръководството“ на Сталин.

В „биографичните сведения“ се описват надълго и нашироко „революционните заслуги“ на Сталин преди Октомври. „В октомврийските дни Сталин беше член на петорката (колектива) за политическо ръководство на въстанието…“ Особено любопитни са заключителните редове: „Както предишната, така и особено сегашната революционна работа на Сталин имат огромно значение. Отличавайки се с неизчерпаема енергия, с изключителен, изпъкващ ум и с непреклонна воля, др. Сталин е една от главните скрити, наистина стоманени пружини на революцията, която с несъкрушима сила разгръща руската революции в световен Октомври. Последовател на Ленин, той повече от когото и да било друг е усвоил методите и идеите в практическата му дейност.

Благодарение на това днес той блестящо запълва отсъствието на Ленин не само в областта на тясно партийната дейност, но и в областта на държавното строителство.“

Просто не ми се вярва, че някой може да напише такъв документ, докато Ленин е още жив. Кой тогава е неговият автор? Защо са били съчинени тези „сведения“ за „стоманената пружина на революцията“, която „блестящо запълва отсъствието на Ленин“? Може би Сталин, когато става генерален секретар и усеща, че Ленин няма да се върне вече на политическото кормило на държавата и партията, се е готвел да стане негов приемник още през 1923 г.? И това е една от Сталиновите „тайни“…

Такива документи Сталин е пазил известно време, а после ги е давал на Поскрьобишев. Много от тях Поскрьобишев унищожава, но някои запазва в секретните архиви. За Сталин те са били общуване насаме с ония, които е ненавиждал, с които се е борил и които са го атакували. „Натъпквайки се“ с ненавист, умеел е и да я „излее“ навън. Това са изпитали на гърба си милиони хора…

Епишев, който навремето е бил заместник-министър на държавна сигурност, разказваше, че Сталин си имал дебела тетрадка, подвързана с черно книговезко платно, в която понякога си записвал нещо. Едва ли за да не го забрави, защото паметта му е била „компютърна“, макар че към края на живота му започва да „понакуцва“. По всяка вероятност съдържанието на тетрадката ще остане завинаги тайна. Не зная от какъв източник е почерпил тия сведения Алексей Алексеевич, но той предполагаше, че Сталин е пазел известно време и някои писма, изпращани лично до него от Зиновиев, Каменев, Бухарин, дори и от Троцки. Не, Сталин не си е водил всекидневно бележки, както Николай Александрович Романов, последният руски цар. Дневникът на императора обхваща 36 години, не е пропуснат нито един ден, изписани са петдесет тетрадки с кожена марокенова подвързия. Струва ми се, Сталин не би си губил времето като някаква гимназистка да води такива дневници, където освен дреболии трудно може да се открие нещо съществено. Като имам предвид характера му, Сталин би записвал съществени неща за онова, което е направил днес и което ще направи утре, за хората и бъдещата им съдба. Въпреки всичките ми опити не успях да си изясня нито съдържанието, нито съдбата на личните записки на „вожда“.

Пряк достъп до Сталин са имали само Берия, Поскрьобишев и Власик. За съществуването на такива записки са знаели само те. Но Поскрьобишев и Власик, на които най-много се е доверявал Сталин, малко преди смъртта му са били злепоставени от Берия и отстранени от обкръжението на диктатора. С една дума, в последните дни на „вожда“ от тримата допускани около него остава само Берия.

Когато Берия и Хрушчов довеждат на сутринта лекарите при Сталин, довереникът на „вожда“ веднага разбира, че това е краят. Оставяйки Хрушчов, Маленков и другите членове на Политбюро около умиращия Сталин, Берия бърза да отиде в Кремъл. Кой ще каже днес дали този нов Фуше не се е втурнал най-напред към сейфа на Сталин? Ако е било така, къде ли тогава е отнесъл личните записки на „вожда“? Другите му книжа?

Не е възможно Берия да не е виждал, че в последната година, година и половина отношението на Сталин към него непрекъснато се влошава. Сигурно и Сталин се е досещал за намеренията на Берия. Не е чудно генералисимусът да е оставил някакво разпореждане или дори завещание. Отношението към „вожда“ тогава е толкова раболепно, че по всяка вероятност обкръжението би изпълнило волята му. Берия е имал всички основания да се страхува и да бърза. А да влезе в кабинета на Сталин е можел само той. Защото другите биха били спрени от охраната. Какво е станало, не знам, но доколкото успях да установя, сейфът на Сталин, когато е официално отворен, фактически бил празен, ако не се смятат партийният билет и връзка маловажни книжа. Унищожавайки загадъчната лична тетрадка на Сталин (ако е била там), Берия си е разчиствал пътя към самия връх на властта. Може би никога няма да узнаем тази Сталинова „тайна“ — съдържанието на черната тетрадка. Епишев беше уверен, че Берия е „изчистил“ сейфа преди официалното му откриване. Изглежда, това му е било крайно нужно.

Сталин е имал навика да отделя в специална папка документи, които са го заинтересували с нещо — отделни писма, шифровани съобщения, доказателства. Така например в началото на 1946 г. Берия му предава фотокопие от личното и политическото завещание на Хитлер. (А Сталин толкова се е надявал да го хване жив!) „Вождът“ дълго чете в превод текстовете от завещанието на фюрера, като се спира повечко върху някои фрази:

„… Аз реших, преди да завърша земното си съществуване, да взема за жена девицата… по свое желание тя ще умре с мене като моя съпруга… Нашето желание е да бъдем изгорени веднага и на самото място.

… Придобитите от мене в течение на много години картини съм събирал не за лични цели, а само за откриване на галерия в родния ми град Линц на Дунава.

… Аз не искам да попадна в ръцете на враговете, които за развеселяване на своите потиснати маси се нуждаят от организирани от евреите зрелища.

… Аз умирам с радостно сърце… ще дойде сияйното възраждане на националсоциалистическото движение…“[15]

Сталин, който по-добре от своите съратници разбира религиозния смисъл на Хитлеровите думи, е особено възмутен от една негова фраза: „Аз реших, преди да завършва земното си съществуване…“ Да не би да се е надявал и на задгробен живот? В рая ли?! Сталин много съжалява, че Хитлер не е изправен като военнопрестъпник пред международния съд, но документите, получени от Берлин, са му позволили да види по-ясно зловещия профил на човека, с когото е водил борба на живот и смърт през всичките тия години. Можел ли е той да предположи, че ще дойде време, когато мнозина историци, философи и писатели ще го сравняват — него, Сталин — с оня, когото е повалил, ще търсят сродни черти у двамата диктатори? Това също е вечна тайна.

В папката е имало и други книжа, към които, както изглежда, Сталин е проявявал известен интерес. Запазени са във фонда му. Ще изброя само някои. Писмо до Сталин от випускниците на Института за червена професура, подписано на 27 октомври 1935 г., с което новите специалисти се оплакват, че ги пъдят от общежитието, а „класово чуждите елементи като дъщерята на княз Багратион оставят“[16]. Протокол от заседанието на комисията за ликвидиране на Дружеството на бившите политически каторжници и заточеници. В докладната записка на Петерс и Поспелов се казва, че в дружеството „преобладават бивши есери и меншевики, свързани тясно помежду си. След убийството на Киров са арестувани 40–60 членове на дружеството“. По-нататък се съобщава, че в списанието им „Каторга и заточение“ особено внимание се отделя на Бакунин, Лавров, Ткачов, Радишчев, Огарьов, Лунин и други. Има и статии за Ницше и Керенски; съобщава се как народоволците са приготвяли бомбите си… Някои от дружеството смятат, че „те са длъжни да защищават членовете на дружеството, които съветската власт иска да арестува…“[17]. След като Сталин прочита тази записка, съдбата на дружеството е решена.

Пак в тази папка е и писмото до „вожда“, подписано от Акулов, който предлага да бъде издигнат паметник на Перекоп и Чонгара. Резолюцията е: „Към дело. Въпросът е отложен. Засега няма средства.“ И още: писмо на Каплер от затвора с молба да бъде изпратен на фронта; записка на Берия за информация от югославския генерал Стефанович относно съдбата на сина на Сталин Яков, с когото навремето са били заедно като пленници; доклад на Круглов, че през декември 1945 г. е пренесен от Прага „Руски задграничен архив“[18]; писма до Сталин от Ягода, Радек, Зошченко, Жданов, Серова и много други. С течение на времето някои са били предавани в личния му архив, а други, по всяка вероятност — унищожавани. В „Личната преписка“ освен служебни книжа има и доста много писма, адресирани непосредствено до „вожда“. Запознаването с тези документи също позволява да се повдигне част от покривалото, под което диктаторът е криел „тайните“ си. В затвореното общество, създадено от него, разбира се, и дума не може да става за някаква гласност, за информираност на народа. Хора, които знаят колкото е възможно по-малко, по-лесно се ръководят. С този „минимум“ се занимаваха Жданов, Суслов и техните възпитаници.

Има още една тайна, която надали някога ще успее някой да разкрие докрай — смъртта на жената на Сталин. Официалните обяснения и различните версии са отдавна известни. Но, струва ми се, че нито една от тях не е убедителна. И просто ми се ще да приведа едно съображение. В архива има един интересен документ, адресиран до Калинин — молба за помилване от Александра Гавриловна Корчагина, затворена в Соловецкия лагер. Молбата е написана с лилав молив на няколко листа от ученическа тетрадка на 22 октомври 1935 г.

Както личи от обширното писмо, членът на партията Корчагина е работила пет години като домашна помощница в семейството на Сталин. Била е арестувана, когато един затворник, работил по-рано в Кремъл, някой си Синелобов, дал показания, че е говорела, че уж Сталин бил застрелял Надежда Сергеевна. В писмото си Корчагина не много убедително отрича този факт, като се позовава на официалната версия за „разрив на сърцето“ на нейната господарка. Споменатите в молбата Буркова, Синелобов (инициали в текста няма), любовникът на Корчагина пазачът Я. К. Гломе и безименният секретар на партийната ядка се били интересували и питали домашната помощница: защо за причината на смъртта не било писано във вестниците? От молбата личи, че официалната версия за смъртта не е задоволила мнозина, още повече, както пише Корчагина, че Сталин тогава, в нощта на смъртта, се бил върнал в кремълското си жилище веднага след жена си. По всяка вероятност той е чул за тези разговори, изплашил се е и решил не само да отстрани Корчагина, но и с арестуването й да накара да замълчат всички, които знаят нещо за случая. Именно да замлъкнат.

В края на 1935 — началото на 1936 г. съдят по сталински. Корчагина пише на Калинин, че заплахите на следователя Коган са я принудили да признае обвинението, а после била пратена без съд в Соловецкия лагер. Към писмото е приложено заключението на специалния пълномощник на НКВД Луцки, което гласи, че Корчагина „е включена в делото за контрареволюционните групи в правителствената библиотека, в Кремълската комендатура и др.“. Резолюцията на „общосъюзния старейшина“ е лаконична: „Отклонява се. М. И. Калинин. 8. III. 36 г.“[19]

Трябва да добавя, че по онова време мнозина са смятали, че Алилуева не се е самоубила, а я е застрелял Сталин в пристъп на гняв, не желаейки повече да търпи своенравието на жена си, която била човек с твърд характер. А тази версия не изглежда нереална, ако се има предвид моралният облик на „вожда“. Ръката му ни веднъж не трепва, съвестта му ни за момент не заговорва, когато изпращана гилотината на беззаконието свои приятели, другари от Политбюро, бойни съратници от гражданската война, близки роднини. Не бива, разбира се, да се изключва и това, че Надежда Сергеевна сигурно не само се е била уморила от безсърдечието на мъжа си, но може би е изразила по този трагичен начин и протеста си спрямо онова, което е знаела.

Сред личните тайни на Сталин, а те не са малко, има една, свързана с по-големия му син Яков. Както личи от някои документи, има основания да се предполага, че са правени един-два опита да се организира бягството от плен на старши лейтенант Я. Джугашвили. За това пише Д. Ибарури. Сталин е искал не толкова да спаси сина си, колкото да предпази себе си от неприятности. Страхувал се е, че фашистите ще успеят да „прекършат“ Яков и да го използват против баща му. Но постепенно германците все по-рядко споменават Джугашвили, докато съвсем замлъкват. Сигурно Сталин се е успокоил напълно на 5 март 1945 г., когато народният комисар на вътрешните работи му долага:

„До Държавния комитет по отбраната

за другаря Сталин Й. В.

В края на януари т.г. Първи белоруски фронт е освободил от немски лагер група югославски офицери. Сред освободените е и генералът от югославската жандармерия Стефанович, който разказал следното:

«В лагера „X-C“ край гр. Любек били държани ст.л-т Яков Джугашвили, а също синът на бившия френски премиер-министър Леон Блум капитан Робер Блум и други. Джугашвили и Блум били в една килия. Стефанович се е отбивал около 15 пъти при Джугашвили, предлагал му материална помощ, но Джугашвили отказвал, държал се независимо и гордо. Не ставал прав пред немските офицери и затова отивал в карцер. Вестникарските клюки на немците са за мене лъжа, казвал Джугашвили. Бил уверен в победата на СССР. Написа ми адреса си в Москва: ул. „Грановски“, блок 3, апартамент 84.»

Берия“[20]

Безуспешните мерки, взети от Сталин и Берия за освобождаването на Яков (или за да не му се позволи да „заговори“), се оказват ненужни. Но тези мерки са от тайните, които ще станат завинаги неразкрити.

Към края на живота си, когато започва да губи постепенно сили, „вождът“ все по-често се замисля какво ще остане след него за историците? Какви „следи“ ще остави за тях? Какво е неговото документално и епистоларно наследство? Очевидно с това се обяснява фактът, че година и половина преди да навърши 70 години, Сталин възлага на Маленков да прегледа внимателно архивите: какви материали, свързани с Ленин и с него, със Сталин, са останали неизвестни? Имам основания да смятам, че Ленин по-малко го е интересувал. Но тъй като е изключително хитър, Сталин разбира, че тази „инвентаризация“ на архивите няма да предизвика нито днес, нито по-късно особени слухове и съмнения. Това не било трудно да се направи, понеже почти всички основни архиви се намирали под разпореждането на Министерството на вътрешните работи. След около 8–10 месеца министърът на вътрешните работи Круглов долага:

„До ЦК на ВКП (б)

за другаря Маленков Г. М.

От архивните органи на Министерството на вътрешните работи се води системна работа по издирването и описването на пазените в архивите оригинални документи, писани от В. И. Ленин и Й. В. Сталин.

През 1948 г. бяха прегледани лист по лист 190 000 дела с документални материали от 38 най-важни архивни фондове: на ЦИК (Централен изпълнителен комитет), СНК (Съвет на народните комисари) на СССР и РСФСР, на Съвета по труда и отбраната (СТО) на СССР, на Народния комисариат по въпросите на националностите (Наркомнац), на НКВД на СССР, на Народния комисариат на просветата (Наркомпрос), на Висшия съвет по народното стопанство (ВСНХ), на вестник «Известия», на Управлението по въпросите на Революционния военен съвет на републиката и други.

В резултат от полистовия преглед на посоченото количество документални материали са открити и предадени в ИМЛ (Институт по марксизъм-ленинизъм) 1203 саморъчно написани документа и копия от оригинални документи, писани от В. И. Ленин и Й. В. Сталин…

През тази година в архива за Октомврийската революция и социалистическото строителство ще бъдат прегледани с тази цел 58 000 дела.

28 януари 1949 г.

Министър на вътрешните работи С. Круглов“[21]

Ако се съди по някои данни, Маленков неведнъж е докладвал на Сталин за резултатите от „ревизиите“. Мисля, че съвсем не всички документи са попадали в ИМЛ. Сталин е полагал големи грижи за него в историята да остане само онова, което той е „разрешил“. Ето защо не е никак чудно, че в архивите липсват много от оригиналните документи, а на копията не са възпроизведени резолюциите му. Това са също чисто Сталинови „тайни“. Много от тях действително не е лесно да бъдат разкрити.

Когато веднага след войната военните му долагат, че чехословашкото правителство възнамерява да предаде в дар на СССР „Руски задграничен архив“, той нарежда да се организира приемане и преглеждане на документите във фонда. На 3 януари 1946 г. Круглов долага, че под ръководството на НКВД в Москва са пристигнали 9 вагона с документи (архивите на правителството на Деникин, архива на Петлюра, личните архиви на Алексеев, Савинков, Милюков, Чернов, Брусилов и много други руски държавници и военачалници).[22] Там е имало книги и материали по история на Октомврийската социалистическа революция и гражданската война. За приемането на документите били привлечени специалисти от Академията на науките — Никитински, Богоявленски, Минц и Сутоцки, — но големи началници от НКВД ги ръководели и докладвали на Сталин за съдържанието и по-нататъшната съдба на архива. Редица документи задълго остават скрити в неговите шкафове и сейфове. Например в резултат на обстойния преглед на „Руски задграничен архив“ сътрудниците на НКВД откриват ръкопис на Брусилов, бивш царски генерал, командващ Югозападния фронт в Първата световна война, който осъществява прочутия пробив, влязъл в историята като „брусиловски“. От 1920 г. Брусилов служи в Червената армия, бил е инспектор на кавалерията в РККА, от 1924 г. е привлечен към Революционния военен съвет на СССР за особено важни поръчения. Ръкописът „Моите спомени“, завършен през 1925 г. по време на лечението му в Карлови Вари (на другата година той умира), явно не е предназначен за публикуване в СССР.

В записката, приложена към ръкописа, Брусилов пише: „Сигурно на всички им е ясно, че в СССР не бих могъл нищо да напиша. Оставям тези тетрадки на разположение на приятелски настроени към мен хора и ги моля да не ги обнародват преди смъртта ми… Ако хората в Европа искат да спасят реда, семейството, отечеството — нека да разберат грешката ми и да не я повтарят. Нашите политически партии спореха и се караха помежду си, докато погубиха Русия!“[23]

В тази бележка е отразено объркването на един руски патриот, който не е успял със своите 70 и повече години да разбере и да приеме революционния Октомври. За Сталин тя става още едно „доказателство“, че е прав, що се отнася до недоверието му към старите офицери специалисти.

Сталин може да превърне всичко в тайна. Дори преброителните листове от юли 1938 г., в които са посочени членовете на семействата, на ръководния елит, били донесени на диктатора да ги прегледа. И Сталин следи с молив:

… Берия Нина Теймурадовна, грузинка, научен работник, син Сергей, 14 години.

Каганович Мария Марковна, дъщеря Мая и син Юрий.

Ворошилова Екатерина Давидовна.

Жемчужина Полина Семьоновна; дъщери Светлана Вячеславовна Молотова и Рита Ароновна Жемчужина.

Андреева — Дора Мойсеевна Хазан, дъщеря Наталия Андреевна…

Червеният му молив поставя разбираеми само за него знаци, „инвентаризира“ познати лица от неговото обкръжение. Подчертава дебело името на собствения си преброител — Харитонов И. С. Тайни, тайни… Без тях обществото, което създава, не може да просъществува…

Целият живот на Сталин е обвит с почти непроницаема пелена, приличаща на саван. „Вождът“ ден и нощ следи своите съратници. Те не бива нито с дума, нито с дело да съгрешат. Щом Вознесенски, който не се страхува да изкаже някоя и друга остра и смела мисъл, прекрачва неизвестно къде невидимата граница на позволеното, в съдбата му изведнъж настъпва обрат. Това съратниците на „вожда“ много добре знаят. Берия редовно докладва за резултатите от наблюденията върху обкръжението на диктатора. На свой ред Сталин следи какво върши Берия, но тази информация не е толкова пълна. Докладите са устни, а това значи и свръхтайни.

Сталин обича да се рови в списъците на партийните, държавните, дипломатическите и военните дейци, поставя своите знаци. Те може да означават да бъдат избрани или да не бъдат избрани в Централния комитет или във Върховния съвет, вертикално или хоризонтално ще се придвижват или пък ще изчезнат безследно от сцената на обществения живот. Очевидно причините, мотивите за едно или друго решение се определят от степента на личната преданост към „вожда“ и от някакви други още, известни само на него критерии.

На големите ръководители, чиито действия се следят постоянно от народните маси, е трудно да скриват личните си тайни. В едно демократично общество няма нужда от това. Във времената на Сталин за държавна тайна от особена важност са данните за семейството на който и да е член на Политбюро, за неговите предпочитания и вкусове, за отношението му към едни или други въпроси и проблеми. Тайнственото с дискретността си и с безличието си ръководство е призвано да създава само фон от „обкръжение“, „съратници“ и „привърженици“. В арсенала на Сталин и Берия има готова версия за възможен „заговор“, за готвещо се „покушение“ или „терористичен акт“. Сталин наистина много се страхува от покушение. Той предполага, че в обществото може (и трябва!) да има хора, подобни на народоволците и на евреите, които залагат всичко на терора. Цял живот е чакал да бъде извършено покушение срещу него. Но покушение нямаше… Той сам не е съзнавал колко големи са способностите му да накара великия народ да замълчи, да се спотаи. Ония, които са знаели каква е била представата на Ленин за социализма, диктаторът е унищожил, а младите, новите поколения, под влиянието на Сталиновата демагогия смятаха, че социализмът трябва да бъде именно такъв, какъвто го изгражда Сталин. Обкръжението знае за този патологичен страх на „вожда“ и патологично се бои да не си навлече подозрения, които биха могли да се превърнат във фатални за един или друг. Тази „тайна“ на Сталин е била известна на всички негови „съратници“.

Забулването на обществото започва от ръководството. В това отношение Сталин постига много. Светлината на гласността осветява само една много малка частица от неговия личен живот. В страната има стотици хиляди, милиони портрети, статуи и бюстове на загадъчния човек, когото народът боготвори, обожава, но ни най-малко не познава. Сталин умее да пази в тайна силата на своята власт и своята личност, като показва пред народа само онова, което е предназначено за ликуване и възхищение. Всичко останало е покрито с невидим саван.

[1] Вж. Сорель, Ж. Размишления о насилии. М., 1907, с.58. ↑

[2] Вж. Платон. Сочинения в 3-х томах. Т.III. Ч.1. М., 1971, с. 384–386. ↑

[3] Российский императорский дом. Санкт Петербург. 1913, с. 155–156. ↑

[4] ЦПА ИМЛ, ф.17, оп.2, д.612 (вып.3), л. 8, 10. ↑

[5] ЦГАОР, ф.9401, оп.2, д.199, л.197. ↑

[6] През 1946 г. всички народни комисариати, включително НКВД, са преобразувани в министерства. ↑

[7] Термидор — символ на контрареволюционния преврат във Франция, извършен на 9 термидор от 11-ата година на републиката (27 юли 1794 г.) — Б.пр. ↑

[8] Д. С. Мережковски (1866–1941 г.) — руски писател, емигрирал през 1920 г. — Б.пр. ↑

[9] Мережковский, Д. С. Царство Антихриста. Мюнхен, 1921, с.16. ↑

[10] ЦГАОР, ф.9401, оп.2, д.64, т.I, л. 270–277. ↑

[11] ЦГАОР, ф.9-101, оп.2, д.103, т.III, л. 149–160. ↑

[12] Пак там, д.199, л.1. ↑

[13] ЦГАОР, ф.5881, оп.1, д.807, л.89. ↑

[14] Guatrieme International, №3, mars-avril, 1937, p.5. ↑

[15] ЦГАОР, ф.9401, оп.2, д.134, т.I, л. 143–151. ↑

[16] ЦГАОР, ф.3316, оп.2, д.1682, л. 3–7. ↑

[17] Пак там, д, 1613, л. 3–18. ↑

[18] Пак там, ф.9401, оп.2, д.134, т.I, л. 1–2. ↑

[19] ЦГАОР, ф.3316, оп.2, д.2016, 1–10. ↑

[20] ЦГАОР, ф.9401, оп.2, д.93, л. 276–278. ↑

[21] ЦГАОР, ф.9401, оп.2, д.253, т.I, л. 87–88. ↑

[22] Пак там, д.134, т.I, л. 1–2. ↑

[23] ЦГАОР, ф.9401, оп.2, д.201, л. 79–81. ↑

ПРИСТЪПИТЕ НА НАСИЛИЕТО

За всички хора на земята времето отмерва дните с една мярка. Вождовете не правят изключение. Натежават годините върху плещите на Сталин, а славата му расте. Всъщност, превърнала се е в световна. И врагове, и приятели са принудени да се съобразяват с волята му, с острия му гъвкав ум, с плановете му. По инициатива на Маленков много преди 70-ата му годишнина в Политбюро се разглежда дълъг списък от мерки и прояви за достойно отпразнуване на юбилея. Предвиждат се не само увековечаването на „вожда“ — нови паметници, наименуване на комбинати и строежи, — но и безброй трудови рапорти. Във фонда „Преписка с другаря Сталин“ се пазят много рапорти и доклади на народни комисари (министри), директори на заводи, секретари на областни комитети. Но най-много са докладите на Берия. Той още по време на войната започва да радва Сталин с „трудовите подвизи“ на своя народен комисариат. Например на 26 януари 1944 г. докладва:

„До Държавния комитет на отбраната

за другаря Сталин Й. В.

Докладвам, че Челябметалургстрой към НКВД завърши първия етап от строителството на топлоелектрическия център към Челябинския металургичен завод и предаде в експлоатация турбина №1 с мощност 25 хиляди киловата и котел №1. Строежът на топлоелектрическия център започна на необработена площадка през март 1943 г. и завърши в краткия срок от 10 месеца.

Прилагам за Вашето решение рапорта на строителите и проект за ответна телеграма.

Народен комисар на вътрешните работи на Съюза на ССР

Л. Берия“[1]

Рапортите на Берия се нижат редовно. Създава се впечатлението, че неговото ведомство работи по-добре от другите. Ето, дори една година преди юбилея Круглов засипва „вожда“ с доклади от същото естество:

„До другаря Сталин Й. В.

Министерството на вътрешните работи на СССР Ви докладва, другарю Сталин, че миньорите от Печорския въглищен басейн, борейки се за предсрочно изпълнение на плана за третата година от петилетката, изпълниха на 19 декември (два дни преди 69-ата годишнина на «вожда» — б.а.) годишния си план за добив на въглища… Миньорите от Печорския въглищен басейн ще дадат на страната до края на годината 200 хиляди тона въглища над плана.

Министър на вътрешните работи на СССР

С. Круглов“[2]

Такива „миньори“ работят в стотици и хиляди предприятия в страната, пазени от конвои. Сталин смята това за напълно нормално — построяването на новото общество иска жесток подбор. Всички недостойни за званието „нов човек“ трябва да преминат през продължително превъзпитание в лагерите. Дори когато фашистите стигат до Москва на разстояние, покривано от далекобойните им оръдия, десетки съединения и части от войските на НКВД охраняват огромен брой затворници, по-голямата част от които би трябвало да бъдат на фронта. Стигнало се дотам, че Жуков и другите военачалници събират всичко, каквото им попадне под ръка, за да „кърпят дупките“ по фронта, да хвърлят в пробивите курсанти от военните училища, опълченци, команди от военните складове, караулни роти… А в това време войските на НКВД пазят „народните врагове“. Изглежда, Сталин се е страхувал от тях не по-малко, отколкото от фашистите.

Както проличава от документите, именно Сталин е инициаторът за превръщането на затворниците в постоянен източник на безправна и евтина работна сила. Да напомня: изказването на Сталин на заседанието на Президиума на Върховния съвет на СССР на 25 август 1938 г., насърчаващо беззаконието и разрешаващо затворниците да се държат в лагерите и след изтичане на наказанието им, веднага е оформено в съответния юридически акт, чиято сила изпитват на гърба си хиляди и хиляди нещастници.[3] Кабаев, работник пенсионер от Бугуруслан, ми разказа за баща си, инженер в авиационен завод в Москва, арестуван през 1936 г. за „контрареволюционна троцкистка дейност“, за която нямал и най-малка представа, и осъден на 5 години. Обаче без никакъв съд му прибавят още шест. През 1947 г. се връща при семейството си, изселено в Бугуруслан, но не остава задълго там. Скоро е арестуван отново, затворен, изпратен без всякакъв съд в Красноярския край, където и умира. Стъпкан и осакатен живот. А колко ли са такива жертвите на произвола? Кой ще каже? Знае ли някой?

Полека-лека със съгласието и одобрението на Сталин Берия „доизкусурява“ в затворите и лагерите цяла система за експлоатиране и на интелигенцията — инженери, лекари, архитекти, конструктори, технолози, учени. Вече по време на войната с ума и ръцете си затворниците правят големи открития и изобретения, които изиграват важна роля в нарастването на отбранителния потенциал. Имало е случаи, когато по тоя начин някои успяват да си възвърнат свободата. Ето един пример. През февруари 1944 г. Берия подготвя следния доклад:

„До председателя на Държавния комитет по отбраната другаря Сталин Й. В. През 1942–1943 г. по проектите на затворените специалисти от 4-и специален отдел на НКВД в завод №16 към Народния комисариат на авиационната промишленост са извършени следните работи с важно отбранително значение:

1. По проекта на П. В. Глушко са построени опитни реактивни двигатели с течно гориво РД-1, предназначени за монтиране на самолети като ускорители.

2. По проекта на А. М. Доброволски на базата на сдвояването на серийните мотори М-105 са построени мощни авиационни двигатели МБ-100 с излетна мощност 2200 конски сили и МБ-102 с излетна мощност 2425 конски сили…

3. Имайки предвид важността на извършените работи, НКВД на СССР смята за целесъобразно да освободи със заличаване на съдимостта особено отличилите се затворници специалисти… Моля за Вашите указания…

Берия“[4]

По-нататък следва списък на 35 затворници: Артишевски Л. В. (осъден на 10 години), Бегаш Б. Л. (10 години), Бережной Ю. М. (25 години) Бодня М. Е. (20 години), Брагин Д. Я. (10 години), Витка В. А. (10 години), Владимиров В. С. (10 години), Волф А. О. (10 години), Глушко В. П. (10 години) и други… Тази практика продължава много години. Сталин вярва, че интелектът е способен и в заточение да работи успешно за общото благо.

„Вождът“ не може да измени на себе си. Той иска да решава всичко сам. Анализът на всекидневната му работа показва, че централизирането на властта още повече се е усилвало. Нито един проблем, дори да не е кой знае колко важен, не можело да бъде решен без Сталин. Обръчът на чудовищния централизъм задушава инициативата, убива живото творчество на масите, води до застой на обществената мисъл. Новото строителство, главно на предприятия от тежката промишленост, суровата парична реформа, използването на труда на огромен брой пленени германци и японци, намаляването на числения състав на противовъздушната отбрана на Москва, създаването на министерство на горското стопанство… Донесения за работата по проекта на новия танк Т-54, за отпускане на един грам радий за нуждите на научноизследователския институт, за изпращането на съветска делегация в Прага на конгреса на хирурзите, за откриване дом на съветската култура във Виена, за изпитанията на американските атомни бомби в атола Бикини и много, много други въпроси. Всичко това е трябвало Сталин лично да решава. Например Булганин и Голиков съобщават за „своеволието“ на маршал Жуков, който след един концерт удостоил със специална благодарствена заповед певицата Русланова и други артисти от московските театри… Сталин отмества листа без резолюция. Ето и един доклад на председателя на Съвета по въпросите на Руската православна църква при Министерския съвет на СССР Карпов за поредната сесия на Синода при Московския и на цяла Русия патриарх… Дреболии, казва си „вождът“.

Решавайки всекидневно десетки и десетки въпроси, големи и малки, важни и второстепенни, Сталин става буквално пленник на създадената от него система. Но иначе той не може и не иска. Вземе ли някой повече или по-малко самостоятелно решение без неговото одобрение или поне да е от неговото обкръжение, следва веднага остра реакция. Така става например с първия секретар на Ленинградския областен комитет на партията Попков, който прибързано се съгласява с организирането на общоруски търговски панаир в града на Нева без специално решение на Центъра. Тази негова постъпка е един от аргументите, потвърждаващи „антипартийността“ на ленинградското ръководство.

Прелиствайки уморено безбройните шифровани донесения, докладите и съобщенията, Сталин не без удовлетворение стига до извода, че е успял още преди своя юбилей да възстанови практически всички разрушени предприятия и да предприеме строителство на стотици нови. Икономиката се възражда с бързи темпове. По време на последния си разговор с Вознесенски той отново подчертава: в центъра на вниманието е тежката промишленост. Селското стопанство и стоките за широко потребление не са решаващ фактор. Финансовите и технологичните ресурси, както и по-рано, се концентрират преди всичко в промишлеността. Но и там растежът е главно количествен, а не качествен. В това време селското стопанство все повече деградира. Сталин едва ли е знаел, че колхозниците, лишени не само от паспорти, но и от всякакви стимули, работят единствено под заплахата от многобройни наказания и тегоби (трябва да отработят минимум трудодни, все повече нараства облагането с натурален и паричен данък върху всяко живо същество в стопанството, дори и върху всяко отделно плодно дръвче, намалява се земята за лично ползване и др.). Те са безправно съсловие, което нито може да протестира, нито да промени нещо. Цялата реколта на колхозите (обикновено слаба) се изземва срещу смешно ниско, символично заплащане. Младежта, без да подбира средствата, се опитва да напусне селото, пълни занаятчийските училища и се превръща в евтина работна сила по многобройните нови строежи и в дърводобива. Колективното стопанство не може да взима каквито и да било решения. Затова пък всичко се решава горе — от времето за започване на сеитбата до това кой да стане председател.

Аграрната „революция отгоре“, започнала в края на 20-те години, все по-ясно показва колко дълбоко пагубни са декретирането и административното насилие. В Централния комитет се взимат многобройни решения за селското стопанство, но всичките са с команден характер, означават само дирене на нови лостове в стремежа да бъдат накарани селяните да работят. Фактически техният труд е робски, принудителен. В „Справочник за съветския работник“ под редакцията на Вишински са публикувани многобройни извлечения от различни постановления на Центъра, в които се посочва какво се забранява, какво се ограничава, за какво се предупреждава, какви наказания за „социална защита“ заплашват селото.[5] Макар че справочникът е отпреди войната, почти всички негови постулати продължават да имат предишната наказателна сила. При внимателно взиране в живота на гигантската държава, в която всичко е построено с огромното напрежение на народа, със самопожертвователността на милиони люде, търпеливо очакващи подобряване на условията за живот, се вижда, че пътят към „светлото бъдеще“ се прокарва с насилие. За Сталин насилието е „закономерност“ в социалистическото строителство.

Селянинът колхозник не може да напусне по свое желание селото. Многобройните лагери са пълни. Всяка непредпазливо изречена дума може да му струва свободата. Директивата, заповедта, указанието отгоре, често пъти лишени от здрав смисъл, не подлежат на обсъждане. Институцията „Особено съвещание при НКВД на СССР“, създадена с постановление на Централния изпълнителен комитет на СССР от 10 юли 1934 г.[6], продължава активно да функционира. Подозрението в другомислие или в извършване на каквото и да е политическо деяние е, както и по-рано, повод за сурово наказание. Всеки месец Сталин получава многобройни рапорти, доклади, които много си приличат. Ето един от тях:

„До ЦК на ВКП(б) за другаря Сталин Й. В.

Докладвам, че на 24 декември 1948 г. Особеното съвещание на Министерството на вътрешните работи на СССР разгледа следствените дела на 260 души. От тях са осъдени на различни срокове:

на 25 години — 8 души,

на 10 години — 8 души,

на 7 и 8 години — 48 души,

на 12 години каторжна работа — 48 души.

Министър на вътрешните работи на СССР

С. Круглов“[7]

На 30 декември „работата“ на „Особеното съвещание“ не се променя по обем, само дето на каторжна работа са осъдени двойно по-малко хора — 15 души.[8] Всички решения се одобряват от самодържеца. Та нали те са негови рожби! Каторжната работа е въведена по указание на Сталин.

Нека читателят да не се учудва. С указ на Президиума на Върховния съвет на СССР от 19 април 1943 г., който не е публикуван, е въведено особен вид наказание — каторжна работа за фашистките убийци, предателите и помагачите на окупаторите. Осъждани са от военнополевите съдилища на каторжна работа от 10 до 20 години. Но войната свършва, а прерогативите на военнополевите съдилища поема „Особеното съвещание“, чиито решения не подлежат на никакво обжалване. И в тази мелница вече могат да попаднат не само полицаи, но и дори другомислещи, подозрителни. Все пак наскоро след войната няколко ведомства предлагат на Сталин да бъде изменена мярката за наказание, което може да наложи „Особеното съвещание“.

„Във връзка със завършването на войната… целесъобразно е да се предостави право на «Особеното съвещание» при НКВД да определя мярка за наказание със срок до 10 години.“ Сталин не се съгласява с предложението… Този извънсъдебен репресивен орган надживява с няколко месеца главния си създател — през септември 1953 г. „Особеното съвещание“ най-сетне е закрито. Това е една от първите въздишки на облекчение след смъртта на тиранина.

Всеотдайността, самопожертвователността, непоклатимата издръжливост на съветския народ се съпътстват от чести пристъпи на насилие — икономическо, социално и духовно. „Вождът“ смята това за нормално. Върху безбройните доклади за заседанията на „Особеното съвещание“, на които почти без изключение никой никога не е бил оправдан, той поставя своето неизменно „Й.Ст.“. Мнозина, още по-точно, почти всички, са мислели, че Сталин знае и вижда всичко. Но той е виждал само онова, което е искал да види. Никога не пожелава, макар и мислено, да се взре в пълните с отчаяние очи на милионите съветски хора, минали през неговите лагери. Би могъл да види в тях истинската, зловещата сянка на своята световна слава. Но той живее с предишната си идея — иска такова могъщество на страната си, което още повече ще възвеличи славата му.

В годината на своята 70-та годишнина „вождът“ предприема една от акциите, която и днес е популярна сред хората в напреднала възраст. Успява някак си в условията на фактическо разпадане на селското стопанство и упадък на леката промишленост да пристъпи (а това прави и в идните години) към забележимо намаляване на цените на стоките за масово потребление.

Макар предния ден да е подписал постановлението на Министерския съвет на СССР „Относно намаляване от 1 март 1949 г. на държавните цени на дребно на стоките за масово потребление“, Сталин не се отказва от удоволствието след късната, както винаги, закуска да отгърне „Правда“ от 1 март. Пред очите му попада дълга колонка от цифри. Задържа погледа си върху няколкото редчета:

„Намаляват се от 1 март 1949 г. държавните цени на дребно на стоки за масово потребление средно в следните размери:

хляб и брашно — с 10%

масло краве и топено — с 10%

месо, колбаси и консерви — с 10%

водка — с 28%

парфюмерийни стоки — с 20%

вълнени платове — с 10%

велосипеди — с 20%

телевизори — с 25%

часовници — с 30%

Намаляват се съответно цените в ресторантите, столовете, закусвалните и другите заведения за обществено хранене.“

Сталин отмества настрани вестника и се замисля. Народът живее бедно. Органите на Министерството на вътрешните работи съобщават, че в редица райони, особено на изток, хората гладуват, облечени са лошо. Но според неговото дълбоко убеждение повишаването на благосъстоянието над определения минимум само ги развращава. А и няма възможност да им се даде повече — трябва да се укрепва отбраната, да се развива тежката промишленост. Страната трябва да бъде силна. А това означава, че и занапред ще се наложи да се затягат коланите. И все пак всяка следваща година населението чака поредното намаление. И то идва. Авторитетът на Сталин все повече расте. Хората не искат да видят, че в условията на свръхостър дефицит на стоки политиката на намаляване на цените играе твърде ограничена роля за повишаване на материалното благосъстояние. При крайно ниското равнище на работната заплата тези намаления фактически я замразяват. На тази политика не е чужда и социалната демагогия. Като се сравнят някои показатели, май ще се стигне до заключението, че в началото на 50-те години жизненото равнище, реалната работна заплата едва-едва надвишават жизненото равнище от 1913 г. Възможно е изводите ми, основаващи се на собствени пресмятания, да се окажат некоректни. Но ми е трудно да се отърся от усещането, че дългите експерименти, „замесени плътно“ в нощвите на страшната война, кажи-речи нищо не дадоха на народа от гледна точка на повишаване на жизнения стандарт.

Естествено, не бива да се премълчава издигането на културното равнище на съветския гражданин, укрепването на интернационалното единство на народа; извършени са някои подобрения в социалното осигуряване на населението — въвеждат се пенсиите, платеният отпуск по майчинство, помощите за семействата на загинали във войната, подпомагането на многодетните майки и други още придобивки. Но всичко е на границата на социално-икономическия минимум, отразяващ общата бедност. По-нататъшният курс към приоритетно развитие на тежката промишленост в условията на засилващ се упадък на селското стопанство рисува перспективи, които далеч не са розови. Днес в разгорещените спорове за онова отишло си вече време често пъти като аргументи в „защита“ на Сталин се сочат „редът“, „дисциплината“, „зачитането на законите“. Виждате ли докъде я докарахме — появиха се проституция, наркомания! За проституцията не знаем, но всички останали пороци — пиянство, хулиганщина, кражби и дори наркомания — ги имаше в нашето общество и тогава. Само че всичко това се смяташе за „строго секретна“ криминална статистика. Възможно е тези пороци да са били по-малко разпространени, отколкото сега. Но, повтарям, имало е дори наркомания. През януари 1948 г. Круглов докладва на Сталин:

„През ноември 1947 г. в управлението на МВР Фрунзенска област (Киргизка ССР) са получени данни, че в гр. Фрунзе действат група спекуланти, търгуващи с опиум, в състав: Нигматджанов, Хабибулин, Хисмутдинов и Гайнулина (инициали в документа няма — б.а.). Иззети са 17 килограма опиум“[9]

Смяташе се например, че е безспорно постижение на държавата въвеждането на система за подготовка на работнически кадри. Разбира се, в тази област доста е направено. Но заедно с това:

„През 1946 г. органите на МВР са задържали 10 563 ученици, избягали от школите за фабрично-заводско обучение (ФЗО), занаятчийските и железопътните училища… Много са престъпленията на тази почва — кражби, бандитизъм. Битовите условия в училищата са неудовлетворителни — липса на хигиена, неотоплени са, често няма ток…

С. Круглов“[10]

Казарменият режим, насилието, административните методи не са в състояние не само да отстранят, но и дори да намалят престъпността. Надали Сталин е бил съгласен, че зачитането на закона, високата култура в отношенията и демократичността в социалната среда са способни успешно да се противопоставят на криминалните аномалии.

Противоречията, родени от самодържавието — абсолютната диктатура на един човек и лишаването на милионите от свобода, установяването на тотална бюрокрация и жизнената необходимост от социална активност, насаждането на единомислие и естествената потребност на масите от творчество — създават благодатна почва за бъдещите кризи. Това Сталин или не е искал, или не е можел да разбере. „Букетът“ от противоречията сякаш се вплита в ореола на триумфиращия тиранин. Той все по-настойчиво натиска идеологическите вместо икономическите лостове, без да вижда бавното, но непрестанно затихване на революционния ентусиазъм. Сталин залага на социалистическото съревнование и сковава по този начин творческата активност на масите; все по-често се обръща към изпитаните методи — заплахите, административните, директивните мерки. Никак не е случайно, че апогеят на култа към Сталин, намерил най-голямата си изява в отпразнуването на 70-годишнината на „вожда“, съвпада с така нареченото „ленинградско дело“. Триумфите на Сталин са свързани с насилие. Такава е закономерността на диктаторското самовластие. Дори при реализирането на големи социално-икономически програми му бяха нужни вътрешни „граждански войни“, макар и от регионален мащаб. След победата над фашизма Сталин пренася епицентъра на „вътрешната война“ в Ленинград.

Днес ние знаем, че убийственото постановление от 1946 г. относно ленинградските списания „Звезда“ и „Ленинград“ е прието по инициатива на „вожда“. Веднага след това постановление са анатемосани филмът на режисьора Луков и сценариста Нилин „Големият живот“ и операта на Мурадели „Великата дружба“, нанесен е удар по репертоарната политика на театрите. Сталин започва да надушва, че в областта на литературата и изкуството се появяват, макар и не явно изразени, опити за излизане извън рамките, наложени от партията, а следователно от него. „Вождът“ вижда в това заплаха за единомислието, а това означава, макар и в перспектива, и за единовластието. Неговият духовен свят черпи сили от системата непоклатими постулати и не може да се примирява със свободомислието. Гонитбата, предприета против Зошченко и Ахматова, става сигнал за обща идеологическа чистка. Ленинград, който още не се е оправил след свръхчовешките теглила, стоварили се върху него в годините на войната, е привързан към позорния стълб като идеен еретик. И то не без задна мисъл. По тоя начин Сталин предупреждава: щом няма прошка за героичния град на Ленин, то още по-малко ще бъде простено на всеки друг…

Във фонда на Жданов има едно голямо писмо на Вера Зошченко до Сталин.

„Уважаеми другарю Поскрьобишев!

Много Ви моля да предадете писмото на др. Сталин да го прегледа или, ако това ще го умори, предайте му накратко съдържанието.

8.IX.47 г.

Със сърдечен поздрав

Вера Зошченко“

В писмото, особено в началото, има редове, задължителни за онова време, които днес се четат с горчивина: „Най-голямата радост в живота ми е мисълта, че на света съществувате Вие, и най-голямото ми желание е да съществувате колкото е възможно по-дълго.“ По-нататък жената на писателя пише: „Скъпи Йосиф Висарионович! Аз бях буквално потресена от постановлението на ВКП(б) за списанията «Звезда» и «Ленинград»… Как всичко това е могло да се случи, та нали всички обичаха Зошченко. Признаваха го (Горки, Тихонов, Шагинян, Кузнецов, Майски). За никакво бягство от Ленинград не можеше да става и дума… Той през цялата зима на 44 година пишеше книга за партизаните. За никаква клевета и злобно оплюване в неговите книги не може и дума да става“. Безстрашната жена фактически отхвърля всички хули и обвинения по адрес на мъжа си. Защищавайки писателя, изпада в изблик на откровеност и говори за неща, които е пазела в тайна: „Той страдаше от тежка форма на психопатия и неврастения… имаше странни мании. Много се боеше да не полудее като Гогол. Почна да се лекува със самоанализ и… като че ли се излекува. Болестта го дари с талант на сатирик и в това е нещастието му. Но той не може да се подчинява на чужда воля, не може да пише по нечие нареждане.“[11]

По всичко личи, че Сталин е прочел писмото, тъй като има подчертавания със същия молив, с който го е адресирал до Жданов. „Вождът“ не може да не е почувствал, че несъгласието с неговата оценка не е възглед само на съпругата на писателя. Странното в случая е, че по отношение на Зошченко и семейството му Сталин се е ограничил само с морален терор, без да прибягва до нещо по-страшно.

След като нанася на Ленинград идеологически удар, две години по-късно Сталин го допълва с жесток политически и репресивен удар, в който мнозина с основание виждат „репетиция“ за евентуални нови масови репресии. В средата на февруари 1949 г. „вождът“ изпраща в Ленинград Маленков, инструктирайки го предварително. Формално поводът е нарушаване на нормите на вътрешнопартийния живот по време на партийната конференция на Ленинградската партийна организация. Въпреки че областните ръководители Попкин, Бадаев, Капустин и Лазутин са получили в областния комитет на партията по няколко гласа „против“, председателят на комисията по преброяването Тихонов, когато съобщава резултатите от гласуването, заявява, че са избрани единодушно. Веднага един от членовете на преброителната комисия написва до Централния комитет анонимно писмо. И макар че Сталин още през 1934 г. прибягва до груба фалшификация на резултатите от гласуването на XVII конгрес, реакцията му е остра:

„Насъбраха се прекалено много опасни сигнали за дейността на ленинградското ръководство и не може да не се реагира. Идете, другарю Маленков, и добре разучете всичко. У другаря Берия има и други някои данни…“

„Добре, другарю Сталин, ще тръгна още днес с нощния влак.“

Ето какви са били „сигналите“. Когато поддържал секретаря на Централния комитет Кузнецов, областният комитет на партията не бил взел под внимание мнението на централните органи на партията. Факти? Организирането в Ленинград през януари 1948 г. на общоруски панаир за търговия на едро без специално решение на централните органи. Като прилежен възпитаник на Сталин Маленков нанизва една след друга „грешките“ на ленинградските ръководители на връвта за обвинения, изказвайки се на обединеното заседание на бюрото на Ленинградския областен комитет и градския комитет на партията. Занемялата зала слуша умърлушено Маленков, който все повече и повече се развихря и сипе все по-нови и по-нови обвинения. Случая с панаира квалифицира като антипартийна групировка, като опълчване на Ленинградската партийна организация срещу Централния комитет. Но главното тепърва ще дойде. Спазвайки линията, набелязана в Москва, Маленков използва недотам сполучливите обяснения на Попков и формулира основното обвинение — опит за създаване на Руска комунистическа партия със съмнителни далечни цели. Всички разбират, че речта на Маленков предвещава лоши неща.

Комунистите в залата още не знаят, че предишният им секретар Кузнецов, станал наскоро секретар на Централния комитет, вече от една седмица е отстранен от работа. Естествено, след доклада на Маленков цялото ръководство на областта и града е освободено от заеманите постове. Но това е само началото. Зад всеки от заподозрените се провличат нишките на бързо изфабрикуваните „дела“. Идва ред на арестите. Веднага се намират и „шпиони“ като Капустин, и „ренегати“ от типа на Попков и „вдъхновители на антипартийния курс“ като Кузнецов.

През март 1949 г. още един ленинградчанин — Вознесенски — е изваден от състава на Политбюро. Истинският ръководител на икономиката в годините на Великата отечествена война, академикът, човекът с открит характер почва да става за Сталин прекалено опасен. Круглов, Абакумов и Гоглидзе, начело с Берия, скалъпват буквално от нищо шумно „дело“. Започват разпити, чиято цел е на всяка цена да се изтръгнат признания за антипартийна и антидържавна дейност. Един от главните изпълнители на грандиозната провокация против Ленинградската партийна организация, Маленков, потрива радостно ръце — превърнал е указанието на Сталин в свършен факт. „Хубавичко“ разучи и оправи нещата. Още повече че и той, също като неговия най-близък приятел Берия, искрено ненавижда и Вознесенски, и Кузнецов. Ами нали и двамата ленинградчани са техни потенциални съперници в боричкането за лидерство в партията („вождът“ почна бързо да старее!). В страната отново, както и през 1937 г. се разгръща „лов на вещици“. Всички отново очакват със страх най-лошото, още повече като виждат, че бивши ленинградчани „се изземват“ от различни републики и области, където по различно време са изпращани на работа.

Какво е подтикнало Сталин да организира тази престъпна акция? Защо я замисля в навечерието на своята 70-а годишнина? Защо след идеологическия удар върху Ленинград през август 1946 г. подир малко повече от две години нанася още един, по-страшен удар — репресивен? Всички мотиви за това престъпление са известни само на диктатора. Но като се анализират документите и материалите от онова време, запазени в редица архиви, може да се направи следното предположение:

Сталин не е прощавал на никого независимото поведение и „свободомислието“. И Вознесенски, и Кузнецов по-малко от другите са го възхвалявали както устно, така и писмено. Тяхната по-голяма независимост е държала постоянно Сталин нащрек. Известно време „вождът“ се е колебаел, не се е вслушвал в клеветите на Берия и Маленков. Известни са похвалните слова на Сталин по адрес на двамата ленинградчани, които, като се вземе предвид преклонната възраст на самодържеца, дават основания да бъдат възприемани и като възможни приемници на първия човек в партията и държавата. Ето това придворната клика от Сталиновото обкръжение няма никога да допусне. В тайните доклади до Сталин отново и отново се твърди, че в навечерието на войната Вознесенски не бил открил „врагове“ в Госплан (Държавния планов комитет — б.пр.), като по всяка вероятност ги е прикривал. Берия няколко пъти се оплаква, че Вознесенски, отговарящ за химическата и металургичната промишленост, като председател на Госплан явно намалява плановете на тези отрасли, а увеличава плана на горската промишленост, за която отговаря той. Сталин все още нищо не предприема. Но веднъж го учудва неприятно изказването на Вознесенски пред Политбюро, който изтъква доста убедителни аргументи против допълнителното облагане на колхозниците с нови данъци; не му се нрави и намерението на Кузнецов, завеждащ кадрите в Централния комитет, да вземе под по-строг контрол Министерството на вътрешните работи и държавната сигурност. Сталин научава и за изказванията на Кузнецов, че разследванията по делото „Киров“ не са разкрили истинските вдъхновители на престъплението.

За „вожда“ винаги е важно само едно: и най-ценните и нужни хора трябва да отговарят на главния критерий — пълна благонадеждност и преданост лично към него. За него тези вироглави ленинградчани не само са съмнителни, но и потенциални опоненти. Сталин помни например, че когато прочете ръкописа на Вознесенски, върху който постави подписа си в знак на съгласие, му направиха силно впечатление интелектуалният размах и дълбочината на анализа на най-младия член на Политбюро.

Семин, работил при Вознесенски като началник на управление в Госплан, изтъква изключителната енергия и забележителната му подготовка в областта на плановото развитие на народното стопанство. При цялата строгост на дирижираната икономика председателят на Госплан се опитвал, където е имал възможност, да въвлече по-широко трудещите се в процеса на планирането, контрола и определянето на перспективите за развитие на всяко предприятие. Не знаел нито отпуски, нито почивни дни. След Бухарин той е може би вторият и навярно последният засега изтъкнат икономист в нашето върховно ръководство.

Въпреки че Сталин получава писмо от Вознесенски и някои други ленинградчани, преди да бъдат арестувани, а в него те твърдят, че са напълно невинни, „вождът“ почти не се двоуми. Наистина, отначало иска да назначи Вознесенски за директор на института „Маркс-Енгелс-Сталин“, но се отказва — нека цялата ленинградска „шайка“ да изпие до дъно „чашата на Йосиф“. Съдът заседава през септември 1950 г. и процедира в съответствие с указанията му. Осъдени са на разстрел Н. А. Вознесенски, А. А. Кузнецов, П. С. Попков. Я. Ф. Капустин и М. И. Родионов. Малко по-късно същият жребий очаква и много други ленинградчани — Г. Ф. Бадаев, И. С. Харитонов, П. И. Кубаткин, П. И. Левин, М. В. Басов, А. Д. Вербицки, Н. В. Соловьов, А. И. Бурлин, В. И. Иванов, М. Н. Никитин, В. П. Голкин, М. И. Сафонов, П. Е. Чурсин, А. Т. Бондаренко, всичко около двеста души.[12]

На съда, заседавал в Дома на офицерите на „Литейний проспект“, присъстващите не чуват слова на покаяние от устата на Вознесенски и Кузнецов. Ония, които са били на процеса, знаят, че Алексей Александрович Кузнецов, когато му се дава последна дума, казва: „Аз бях болшевик и ще остана такъв; каквато и присъда да произнесете, историята ще ни оправдае.“

Върховният съд на СССР, председателстван от Волин, прекратява през април 1954 г. „ленинградското дело“ и изземва обвинението, предявено през септември 1950 г. В него се казва, че „Кузнецов, Попков, Вознесенски, Капустин, Лазутин, Родионов, Турко, Закрежевска и Михеев (в документа не са поставени инициалите — б.а.) са признати за виновни: след като се обединили през 1938 г. в антисъветска група, са провеждали подривна дейност в партията, насочена към откъсване на Ленинградската партийна организация от ЦК на ВКП(б) с цел да я превърнат в опора за борба с партията и с нейния Централен комитет… С оглед на това са се опитвали да предизвикат недоволство сред комунистите от Ленинградската организация във връзка с мерките на ЦК на ВКП(б), като са разпространявали клеветнически твърдения, правели са изменнически изказвания… А също така са прахосвали държавни средства. Както се вижда от материалите по делото, на предварителното следствие и на съдебното заседание всички обвиняеми са признали напълно вината си.“[13]

Как са били изтръгнати тези признания, съобщава на 24 януари 1954 г. Турко, тогава още затворник:

„Никакви престъпления не бях извършил, не се смятах за виновен и не се смятам. Дадох показанията си в резултат на системните побои, тъй като отричах да съм виновен. Следователят Путинцев започна системно да ме бие на разпитите. Биеше ме по главата, по лицето, биеше ме по краката. Веднъж така ме би, че от ухото ми потече кръв. След такъв бой следователят ме пращаше в кариера, заплашваше ме, че ще премахне жена ми и децата ми, а мене ще осъдят на 20 години лагер, ако не си призная… В резултат подписах всичко, което поиска следователят.“[14]

Стари, изпитани методи, благословени от волята на диктатора. От този Сталинов пристъп на насилие загиват трима болшевики: братята Николай Алексеевич Вознесенски, член на Политбюро, и Александър Алексеевич Вознесенски, ректор на Ленинградския университет, и сестра им Мария Алексеевна Вознесенска — партиен работник. За това, че „делото“ им е било съшито с бели конци, свидетелства следният факт: главното обвинение срещу Вознесенска е било, че през 20-те години е споделяла възгледите на „работническата опозиция“. Впрочем, основание за реабилитирането й стават същите смешни изводи — „няма доказателства за това, че Вознесенска е споделяла възгледите на «работническата опозиция»“[15]. Ами ако ги е споделяла, какво? Такова беше тогава правосъдието… Сталиново.

Всички са разстреляни в Ленинград. Семин твърди, че според някои сведения А. А. Вознесенски бил държан в затвора още три месеца след присъдата (може би „вождът“ се е двоумил — през цялата война са работели заедно в Държавния комитет по отбраната; никой не е направил толкова много за развитието на икономиката като неговия заместник). А през декември по нечия заповед, разказваше ми Сергей Илич, откарват Вознесенски леко облечен с камион за Москва. По пътя или е замръзнал, или са го застреляли…

След ленинградската разправа вълните на насилието дълго още завличат хора в дълбините на неизвестността. Не само които са познавали осъдените, но и функционери от „органите“. Все пак понякога, по известни само на него причини, Сталин е проявявал „милост“. През октомври 1949 г. Круглов съобщава на диктатора:

„От 1943 г. генерал-лейтенант И. С. Шикторов е работил като началник на Управлението на вътрешните работи в Ленинградска област; от 1948 г. — в Свердловск. След арестуването на ленинградското ръководство Шикторов е върнат в Ленинград. Обаче, както ни се донася, «не очиства органите на Министерството на вътрешните работи от лица, които не внушават доверие». Шикторов е работел продължително време при старото вражеско ръководство на Ленинградска област.“[16] Предлага се Шикторов да бъде отстранен и заменен от Филипов. Сталин се съгласява да бъде отстранен, но нарежда да му бъде намерена друга работа. Крайно рядък случай. Обикновено всякакви такива доклади с предложения са завършвали трагично, без никакви уговорки.

„Вождът“ не може да търпи жертвеникът му да е празен. Свикнал е с насилието. Насърчават го безропотността на обречените, смиреното мълчание на партията и народа. Сигурно си е направил сметката: дори в най-високата точка на „чистките“ (в края на 30-те години) те са засегнали пряко само 3-4% от населението. Ами това нищо не е! Но затова пък колко послушна и управляема става човешката маса, очистена от заразата! В ония години не всички виждат, че нарастващата слава на „вожда“ се съпътства от конвулсиите на неговото насилие. Трудно се обяснява този пристъп на насилие. Раните на страната бърже зарастват. Вътрешното положение се стабилизира. Няма никакви опозиционни прояви. Сплотяването на народа около политическото ръководство, олицетворявано от Сталин, е напълно реално. Междунационалните отношения поне външно изглеждат здрави и трайни. Идеологическото влияние на партията няма съперник. И все пак въпреки тази спокойна обстановка Сталин, намиращ се на върха на славата си, продължава да прибягва до насилие. То избухва ту в някой регион, ту в една или друга социална група, ту в някое ведомство.

Прекарал четвърт век на върха на властта с помощта на насилието, Сталин не може вече да мине без него. Именно с това се обяснява специалното му внимание към органите на държавната сигурност и Министерството на вътрешните работи.

Берия, Круглов, Серов, Абакумов и други „дейци“ от тези ведомства редовно му докладват за положението в ГУЛаг (Главно управление на изправително-трудовите лагери), което е един от важните резервоари за безплатна работна ръка. Веднъж Маленков, влизайки при Сталин с поредния доклад, „принуждава“ диктатора да извърши „хуманен акт“. Слага пред генералисимуса справка, съставена от началника на ГУЛаг при Министерството на вътрешните работи на СССР Добринин. От нея става ясно, че в годината на седемдесетилетието на „вожда“ в лагерите и колониите има 503 375 жени.

„Трябва да се разгледа въпросът за освобождаването на ония, с които има деца под 7 години…“

Сталин дълго се вглежда в графите на справката и в края на краищата се съгласява с предложението на Маленков под влиянието на главния негов аргумент: за издръжка на децата в ГУЛаг се изразходват 166 милиона рубли годишно… Ето с какво се обяснява „хуманният акт“ на Сталин, който нарежда жените с деца до 7-годишна възраст да полагат принудителен труд в местата, където живеят. Но към тази категория според повелята му не може да бъдат причислявани жени, осъдени за контрареволюционна дейност.[17]

Веднъж (през септември 1951 г.) намиращата се в СССР делегация на английските жени — твърде рядко събитие за онова време — се обръща към домакините с молба да им се разреши да посетят някой женски лагер. Естествено, домакините се стъписват. Звънят в съответното управление в Министерството на вътрешните работи. Там, разбира се, не могат да дадат разрешение. Звънят по-нагоре — на заместник-министъра на държавната сигурност Серов. Той също няма думата по този въпрос. Стига се до министър Круглов. Същата картина. Отиват при Суслов. И той нищо не може да реши. Суслов — при Маленков. Едва след като разговаря със Сталин, членът на Политбюро подписва разрешението… Лагера, разбира се, подготвят, почистват, разтребват, инструктират всички. 70% от жените (които изглеждат по-зле) се извеждат на работа извън лагера. Английските гостенки се срещат с напълно „съзнателни гражданки“, които временно били тук. Делегацията дори записва впечатленията си в набързо изобретената книга за гости: „Направи ни голямо впечатление с каква непосредственост идваха жените при нас. Навсякъде е чисто. Смятаме, че това е ценен експеримент, който има успех.“[18]

Понякога Маленков запознава „вожда“ и с неща, които обикновено крият от него, за да не се вълнува. Но Сталин никога не се е вълнувал. През септември 1949 г., когато наближава „големият юбилей“, след като са разгледани редица текущи въпроси, Маленков слага пред Сталин още един документ:

„До ЦК на ВКП (б), за другаря Маленков Г. М.

На 12 август в землището на совхоза «Сун Ятсен», Михайловски р-н, Приморски край, са открити труповете на убитите три деца на работничката в колхоза Дмитриенко: Михаил на 11 години, Павел на 9 години и Елена на 8 години.

Убийството е извършила майката Л. А. Дмитриенко, родена през 1917 г. Обяснила е, че убийството е извършено поради крайно тежките материални условия, в които се е оказала след осъждането през 1946 г. (по Закона от 7 авг. 1932 г.[19]) на мъжа й Д. Д. Дмитриенко, роден в 1912 г., и особено след като е уволнена от училището, където работела като учителка, и са я изселили от жилището й. От април работела в колхоза. Администрацията не й е оказала никаква материална помощ…

С. Круглов“[20]

Човек просто не издържа, когато чете това донесение. То е апогей на мъките не само на семейството на Дмитриенко, но и на народите в нашето отечество. Как са реагирали Сталин и Маленков на безумната постъпка, извършена от изпадналата в крайно отчаяние майка, трудно е да се каже. Върху документа няма резолюция.

За разлика от всички държавни институции наказателните органи фактически никога не са подлежали на контрол. Именна Сталин ги поставя извън контрола на държавата, като осъществява еднолично ръководство. Може би само по време на войната е отделял повече време за армията, отколкото за НКВД. През останалото време НКВД е главният обект на вниманието му. Нещо повече, в края на 30-те години, веднага след войната и до смъртта си Сталин се занимава повече с въпросите на това ведомство, отколкото с партийните въпроси. За това свидетелства фондът „Преписка с другаря Сталин“. По-голямата част от документите са доклади, съобщения, телеграми, оперативни сборни сведения, отчети, донесения за проведените заседания на Особеното съвещание, за разкриване на нови лагери, за подготовката на кадри за тези органи и за много други неща, които се отнасят до работата на НКВД (МВР). Изглежда, Берия, Круглов, Абакумов и други са подписвали всеки ден по няколко документа, адресирани до Сталин. „Вождът“ ги е преглеждал всичките, но е удостоявал с резолюции само някои от тях: „Съгласен съм“, „Дообработете допълнително“, „Доложете за изпълнението“, „Накажете за назидание виновните за забавянето“, „Не дръжте либерали“ и т.н. За Сталин „органите“ олицетворяват в огромна степен неговата власт, могъщество и воля. Той е свикнал с насилието и с възможността да го използва като задължителен атрибут на своето единовластие. Не е никаква случайност, че след войната именно по негова инициатива наказателният апарат все повече се засилва, а за поддържането на народа и на „органите“ в състояние на перманентна „мобилизираност и бдителност“ е нужно постоянно да се демонстрира наличието на „врагове“, „терористи“, „предатели“.

Каква е цената на Сталиновото единовластие? Какъв е броят на жертвите му? Колко души са загинали без вина по волята на тирана и от създадената от него машина за репресии? Мисля, че абсолютно точен отговор никога няма да получим. Най-пълен отговор би могла да даде създадената от Върховния съвет на СССР Комисия за допълнително изучаване на материалите, свързани с репресиите през 30-те, 40-те и началото на 50-те години. „Тайните“ на диктатурата на Сталин са станали исторически тайни. Правени са много оценки от различни изследователи, в които се посочва общият брой на загиналите съветски граждани в годините на култа към Сталин. Въз основа на много, макар и необобщаващи, но така да се каже, „междинни“ показатели, които успях да открия в архивите, съм съставил следната статистика: „Революцията“ в селото от 1929 до 1933 г. струва на нашето селячество 8,5–9 милиона репресирани земеделци. Репресиите от 1937 до 1938 г. засягат 4,5–5,5 милиона съветски граждани. Но и между тези две големи „вълни“ ведомството на Ягода-Ежов не остава без работа; арестувани са около един милион души. След войната, особено в края на 40-те години, дори като се вземе предвид, че през 1947 г. е отменено смъртното наказание, значително се увеличават лагерите и броят на заточените и изселените, които образуват третата „вълна“. В нея се оказват 5,5–6,5 милиона души. Някой може да възрази: затваряни са били не само политически, но и криминални престъпници… Вярно е. Но и до смъртта на Сталин, дори по данни на Берия, 25-30% от изпратените в лагери са осъдени „за контрареволюционна дейност“[21]. Общо от 1929 до 1953 г. жертва на Сталиновите репресии са станали 19,5–22 милиона съветски граждани (без годините на войната). От тях не по-малко от една трета са осъдени на смърт или са загинали в лагерите и на заточение. Възможно е оценките ми да са прекалено предпазливи, но те се основават на документи. Допускам, че много неща не съм успял да науча.

Изглежда, това е най-страшното и чудовищно пиршество на насилието в историята на човечеството. Сталин винаги е бил верен на своето кредо, обявено от него в началото на диктаторството му: „Ние ще унищожаваме всеки такъв враг, дори и да е стар болшевик, ние ще унищожаваме целия му род, семейството му. Всеки, който със своите действия и мисли, да, и мисли, посяга върху единството на социалистическата държава, ще унищожаваме безпощадно.“ Думи на средновековен инквизитор. А нали те са се превръщали в насилие, нали са се превърнали в цялостна програма! Ето че е прав Шилер: „Злото семе дава вреден плод!“

След войната обществото не само се „вцепенява“ в социалнополитически план, но и придобива някои нови мрачни черти от бюрократичен и полицейски характер. Сталин успява да съчетае несъчетаемото — по всякакъв начин да поддържа показен ентусиазъм, жертвоготовност на милиони съветски граждани, повярвали, че ей сегичка, много скоро, веднага, зад най-близкия превал ще се изкачат на лелеяните сияйни върхове и едновременно с това са живели с постоянна заплаха от индивидуален или масов терор. Но… хората вярват на Сталин. Нищо чудно, че дни преди ареста Вознесенски дописва последните глави от новата си книга „Политическата икономия и комунизмът“. Дори той, един от най-просветените в ръководството, допуска, че обществото, водено от Сталин, се приближава към „светлото бъдеще“. А между другото, в определението на военната колегия при Върховния съд на СССР Вознесенски, осъден по четири члена наведнъж (58–1 „а“, 58–7, 58–10, ал. 2, 58–11) е обвинен, че „съставя и издава вредни трудове“[22]. Въпреки че академикът пише за комунизма, щом според „вожда“ е подозрителен, то и научното му творчество е „опасно“. Такава е логиката на диктатора, дал веднъж завинаги своя интерпретация на „идното комунистическо общество“.

Всички приемахме като нещо естествено главни двигатели занапред да станат силата, могъществото, безпощадността и вярата в единствения носител на истината. Разумът, човечността, верността към свободата и хуманизма, самата свобода се мержелееха нейде в мъглявото бъдеще. Нито в един учебник по философия, нито в една голяма монография не можеше да се намерят страници за демокрацията, за свободата и за правата на личността. Всичко се оказваше покрито с плесента на насилието, на всепроникващата класова борба. Николай Бердяев, един от оригиналните руски мислители, изгонен през 1922 г. в чужбина, наблюдава с болка как силата като идея ерозира всички други ценности. Още през 1930 г. той пише: „В руския комунизъм в съответствие с руския душевен тип победиха не толкова научните елементи на марксизма, колкото месианските му елементи — идеята за пролетариата като освободител и организатор на човечеството, като носител на висшата истина и на висшата справедливост. Но тази месианска идея е войнствена, агресивно-настъпателна и стремяща се към победа, идея, внушавана от надигащата се сила. Страдалческите, пасивно понасящите нещастията елементи на старото руско месианско съзнание тук съвсем не са изтъкнати. Месията пролетариат не е никакъв страдалец, не е жертва, а победил световен организатор, кондензатор на сила.“[23]

Можем да се съгласим или да не се съгласим с изводите на руския философ, но наблюдението му за приоритета на силата, залагането само на силата, на която все повече се уповават Сталин и съмишлениците му, отразява вярно магистралната насока на избраното от тях социално развитие. Може би тази насока нямаше да бъде толкова вредоносна, ако Сталин по пътя си не беше разпънал на кръст основните човешки ценности, оставяйки ги да бъдат погубени от идеята за приоритета на силата. „Вождът“ винаги е бил верен на идеята, с тази особеност само, че в социален контекст тя се трансформира в перманентно насилие, което все пак има своите приливи и отливи. Всеки прилив се предхожда от пароксизъм, от пристъп на злоба у стареещия „вожд“.

[1] ЦГАОР, ф.9401, оп.2, д.64, т.I, л.62. ↑

[2] ЦГАОР, ф.9401, оп.2, д.201, л.265. ↑

[3] Пак там, ф.7523, оп.67, д.1, л.5. ↑

[4] ЦГАОР, ф.9401, оп.2, д.265, т.II, л. 384–385. ↑

[5] Справочник советского работника. Под общей редакцией А. Я. Вишинского. М., 1939. ↑

[6] Административное законодательство. Сб. важнейших постановлений. М., 1936, с.11. ↑

[7] ЦГАОР, ф.9401, оп.2, д.201, л.268. ↑

[8] Пак там, л.276. ↑

[9] ЦГАОР, ф.9401, оп.2, д.199, л.192. ↑

[10] Пак там, д.172, т.1, л. 85–92. ↑

[11] ЦПА ИМЛ, ф.71, оп.3, д.121, л. 122–132. ↑

[12] ЦГАОР, ф.7523, оп.107, д.261, л. 13–15. ↑

[13] ЦГАОР, ф.7523, оп.107, д.261, л.12. ↑

[14] Пак там, л. 13. ↑

[15] ЦГАОР, ф.7523, оп.107, д.261, л.28. ↑

[16] Пак там, ф.9401, оп.2, д.236, т.III, л. 268–269. ↑

[17] ЦГАОР, ф.9401, оп.2, д.255, т.I, л.118-119. ↑

[18] ЦГАОР, ф.9401, оп.2, д.319, л.192-198. ↑

[19] Постановление на ЦИК и СНК на СССР от 7 август 1932 г., според което за разхищаване на стоки в железопътния и водния транспорт, както и за разхищаване на колхозно имущество се прилага най-тежкото наказание — разстрел, или при «смекчаващи» обстоятелства — лишаване от свобода за срок не по-малко от 10 години. ↑

[20] ЦГАОР, ф.9401, оп.2, д.257, т.III, л.388. ↑

[21] ЦГАОР, ф.9401, оп.2. д.269, 199, л. 57–77, 366. ↑

[22] ЦГАОР, ф.9401, оп.2, д.269, 199, л.30. ↑

[23] Бердяев, Н. Русская религиозная психология и коммунистический атеизм. Париж, 1931, с.31. ↑

СТАРЕЕЩИЯТ „ВОЖД“

Наближава 70-ата годишнина на Сталин. „Вождът“ знае каква суетня се е развихрила в Политбюро и в другите по-ниски етажи на властта. Но това вече слабо го интересува. Като че ли се е преситил на славата. Но не и на властта. Извиква Маленков и го предупреждава:

— Да не сте намислили пак да ме ощастливявате със „Звезда“!?

— Но, другарю Сталин, такъв юбилей… Народът няма да се съгласи…

— Оставете народа на мира… Нямам намерение да споря… Никакво своеволие! Разбрахте ли ме?

— Ясно ми е, другарю Сталин, но членовете на Политбюро смятат.

Сталин прекъсва Маленков, давайки му да разбере, че въпросът е приключен, и заповядва да му донесат сценария за неговото честване в Болшой театър. А за „Звездата“ заговорва неслучайно.

След Парада на победата и приема в чест на командващите фронтове през юни 1945 г. група маршали се обръщат към Молотов и Маленков с предложение „изключителният принос на вожда“ да бъде отбелязан с най-високата награда на отечеството — званието „Герой на Съветския съюз“. За да предложат това, маршалите имат предвид, че във връзка с 60-ата му годишнина Сталин е получил званието „Герой на социалистическия труд“, а в годините на войната е награден с три ордена — с орден, „Победа“ №3 (ордени №1 и №2 са връчени по-рано на маршал Жуков и на маршал Толбухин), с орден „Суворов“ 1 степен и с орден „Червено знаме“, при което с този орден е награден, както се отбелязва в указа, за „прослужени години в Червената армия“.

След разговора с членовете на Политбюро военачалниците за ден, ден и половина „обработват“ с колегите си въпроса и на 26 юни излизат наведнъж два указа на Президиума на Върховния съвет на СССР: за даване на маршала на Съветския съюз званието „Герой на Съветския съюз“ и за награждаването му с втори орден „Победа“. В същия ден, 26 юни 1945 г., със специален указ е учредено званието „Генералисимус на Съветския съюз“, а на другия ден, 27 юни, с него е удостоен Сталин. Този случай май че е единственият, когато не питат „вожда“. На сутринта Сталин разгръща по навик преди закуската „Правда“ и побеснява. Без да се посъветват с него! Без да го питат! Та нали предупреждаваше Маленков… Подлизурковци, само знаят да клатят одобрително глава… Пристига в Кремъл, извиква веднага Молотов, Маленков, Берия, Калинин и Жданов и ги прави на бъз и коприва. Най-много се изплашват Калинин (ами нали в неговото „ведомство“ е станало своеволието) и Маленков, който не съумял да обуздае верноподаническите чувства на съратниците. Но Молотов, Берия и Жданов са наясно — гневът на „вожда“ е престорен, от кумова срама.

Сталин се е издигнал вече толкова високо в славата си, че тези награди, предназначени за простосмъртните, малко го занимават. Е да, за обикновения човек наградата има голямо значение. А за него тя има „обратно“ значение — поставя го в редиците на многото наградени… В края на краищата човек с такава власт може да се затрупа с награди и… тъкмо по този начин да се развенчае напълно! Това не разбра Брежнев. Впрочем, като че ли той не само това не разбираше…

Сталин не може да си спомни къде точно беше прочел, май в „Мислите“ на Наполеон, че на човек може да се връчи „копче“ {така пренебрежително говорел за ордените императорът в края на живота си), но това трябва да го иска за него животът. Нима тия хора, които в печата ги наричат негови „съратници“, не разбират, че за мярка на величието му не може вече да служат някакви си там орденски знаци! Сигурно тъкмо това неговите приближени не са могли да проумеят. Но те са знаели друго: на „вожда“ му са нужни нов импулс и повод за пропагандиране на скромността му, непридирчивостта и липсата на всякакво славолюбие. Берия е доловил това по-добре от всички други. В статията си „Великият вдъхновител и организатор на победите на комунизма“ Сталиновото чудовище пише: „Гениалността на нашия вожд се съчетава с неговата естественост и скромност, с изключителното му обаяние, с непримиримостта му към враговете на комунизма, с отзивчивостта и с бащините грижи за хората. За него са свойствени пълната яснота на мислите, спокойното величие на характера, презрението и нетърпимостта му към празния шум и външния ефект.“[1] Берия като че ли най-добре от всички е изучил нрава и намеренията на своя патрон. Той знае, че под скромност у другите Сталин разбира само покорност.

Обичащият да чете книги за пълководци диктатор би могъл да отговори като Александър Македонски, когато му предложили да участва в игрите: „Бих взел участие, ако заедно с мен бягат царе!“ Наивният „общосъюзен старейшина“ (Калинин), никога и никому невъзразяващ, изпълняващ добросъвестно ритуалната си роля, не долавя, че награди, които могат да получат и други, за него, за Сталин, не са вече награди. Хоканиците „вождът“ завършва с думите:

„Увъртайте го, както искате, ордена няма да приема… Чувате ли, няма да го приема!“

И дълго се дърпа. Два-три пъти съратниците се опитват да го склонят да се съгласи да му бъдат връчени наградите. За предумването на „вожда“ включват Поскрьобишев и Власик. Всичко е напразно. Почти след пет години на една вечеря във вилата Сталин изведнъж сам заговорва за отдавнашните награди, още повече че на портретите и фотографиите „вождът на народите“ от години вече е показван с две звезди на герой и с два ордена „Победа“. Най-сетне на 28 април 1950 г., в навечерието на първомайските празници, Шверник връчва на Сталин наградите от 1945 г. плюс ордена „Ленин“, с който е удостоен по случай седемдесетгодишнината му. Шверник и Горкин подписват на 20 декември 1949 г. указ, в който се казва: „Във връзка със седемдесетия рожден ден на другаря Й. В. Сталин и като се взимат предвид изключителните му заслуги за укрепването и развитието на Съюза на съветските социалистически републики и строителството на комунизма в нашата страна… другарят Йосиф Висарионович Сталин се награждава с орден «Ленин».“[2] Получавайки от ръцете на Шверник медала „Златна звезда“ и три ордена наведнъж, Сталин мрачно промърморва: „Глезите стареца… Но това здраве не дава…“

Зад тези думи прозират нови страхове, обзели го в навечерието на юбилея. Когато вечерта преди да тръгне за вилата си дава последни разпореждания на Поскрьобишев, на Сталин изведнъж му се завива свят. Пред очите му започват да плуват оранжеви кръгове… Но той веднага се съвзема. За лакътя го държи здраво с две ръце изплашеният Поскрьобишев:

— Другарю Сталин, разрешете, ще викна лекар… Сега не бива да пътувате… Трябва да дойдат лекарите.

— Не дигай врява.

Замайването бърже преминава. Сталин сяда за няколко минути. Пие чай. Усеща тъпа болка в тила. Но не позволява да се викнат лекарите. Той вече не вярва не толкова на тях, колкото на Берия, който се разпорежда по господарски в Четвърто главно управление на Министерството на здравеопазването… Дявол го знае какво е намислил… А и не иска да се разпространяват слухове за болестта му. Ето, ще иде сега във вилата и ще изпие билков чай, който отдавна му е препоръчал Поскрьобишев. Винаги му е помагала тази отвара… И сега ще му помогне.

В Политбюро решават юбилеят на Сталин да бъде отпразнуван с размах. За председател на Комитета по организиране на подготовката и провеждането на празненствата е назначен Шверник. Скоро той получава писмо, подписано от Пономаренко, Абакумов, Парфьонов, Громико и Григорян, в което „стойността“ на юбилея се оценява на около 6,5 милиона рубли. След обработката на данните Шверник подписва следния документ:

„Утвърждава се сметката за разходите по приемането и обслужването на делегациите, пристигащи във връзка със 70-годишнината на др. Й. В. Сталин, и за организирането на изложба с подаръците, поднесени на др. Й. В. Сталин, на обща сума 5 623 255 руб., съгласно приложението…“[3]

В състава на комитета влизат и много известни личности. Ето някои от тях: Г. Ф. Александров, М. Д. Багиров, С. М. Будьони, С. И. Вавилов, Я. Е. Калнберзин, О. В. Куусинен, А. Н. Поскрьобишев, А. А. Фадеев, М. Ф. Шкирятов, Д. Д. Шостакович и, естествено, и членовете на Политбюро. Уточнено е кой и кога ще приема подаръците за „другаря Сталин“ — Шверник, Лисенко, Ангелина, Покришкин и други популярни личности. Одобряват се на най-високо равнище грижливо съставените списъци на поканените заедно с жените си на тържественото заседание, посветено на 70-ата годишнина на „вожда“.

Но се готви и приятен сюрприз. Обкръжението на Сталин възнамерява да бъде учреден орден „Сталин“. Готов е и проектът на указ на Президиума на Върховния съвет на СССР:

„Относно учредяването на орден «Сталин»

Президиумът на Върховния съвет на Съюза на ССР постанови:

За ознаменуване на 70-ата годишнина от рождения ден на Йосиф Висарионович Сталин и като се взимат под внимание изключителните му заслуги пред съветския народ за създаването и укрепването на съветската държава, строителството на комунистическото общество в СССР и осигуряването на историческите победи на СССР във Великата отечествена война, да се учреди орден «Сталин»…

Председател на Президиума на Върховния съвет на СССР

Н. Шверник Секретар на Президиума на Върховния съвет на СССР

А. Горкин

декември 1949 г.“

Приложени са проектът за статут на ордена, описанието му и проект на указ за учредяване на юбилеен медал „За ознаменуване 70-ата годишнина на Й. В. Сталин“. Опитните съчинители на указа са пресметнали, че стойността на медала ще бъде 7 рубли и 64 копейки, а за 1 милион медала ще са нужни 24 тона мед и 6 тона никел. Подготвен е също и указ за учредяване на международни сталински награди „За укрепване на мира между народите“.[4]

На „вожда“ представят за разглеждане тринадесет скици на ордена, подготвени от художниците Москальов, Кузнецов и Дубасов. На една от скиците, повтаряща орден „Ленин“, вместо традиционния профил на Владимир Илич има силует на човек с мустаци. Ето и орден във вид на златно знаме; друг — във вид на старинен орденски знак с портрет, образ на „вожда“, обвит с червено знаме; силуетът му в елипса от класове; на златен фон в маршалска униформа… Фантазията не е много богата — злато, знаме, човек с мундир.[5]

Всичко е готово, за да се появи в страната може би най-престижният орден. Но в последния момент „вождът“ се заинатява, макар да е дал вече предварителното си съгласие. След като разглежда макетите и скиците и след като прочита проектите за укази (а в това време съратниците му напрегнато се взират в своя патрон, мислейки, може би, кой от тях пръв ще бъде удостоен с този орден), Сталин неочаквано казва:

— Утвърждавам само указа за международна награда. — Помълчава и добавя: — А такива ордени се учредяват само посмъртно…

Всички изразяват шумно несъгласието си. Но Сталин вдига ръка и успокоява обкръжението си:

— Всяко нещо с времето си…

Според мене диктаторът е стигнал до заключението, че ако прекрачи някаква граница, това може да има обратен ефект. На всяка крачка, навсякъде в страната е само той — фотографии в списанията и вестниците, десетки споменавания на името му, скулптури, барелефи, паметници, имена на булеварди и комбинати, на колхози и градове… Какво да се прибави в повече след смъртта му? Ясно, орден…

Между другото, никой от комисията по погребението му не си спомня за това Сталиново желание.

… В деня на юбилея, ставайки както обикновено в 11 часа сутринта, Сталин се чувстваше нормално. Вчерашният ден е преминал, без да се случи нещо особено. Но, виж, днес — днес ще бъде тежък ден. След честването в Политбюро му предстои цяла вечер да изслушва безкрайни панегирици и славословия в негова чест. Всички ще се надпреварват — кой ще намери нови епитети, кой ще хвърли повече светлина върху новите заслуги на „великия вожд“. Целия декември „Правда“ печата статии, рапорти, репортажи за подготовката на страната да отпразнува юбилея. С всеки изминал ден талазите от славословия растат. В Кремъл Сталин дълго прелиства вестниците, подробно преглежда купищата производствени рапорти за изпълнени обещания в чест на седемдесетата му годишнина. Доклади, доклади от всички републики, краища, области. Но като че ли не по-малко възторжени са донесенията от безбройните организации на ГУЛАГ. Там също изпълняват обещания, преизпълняват ги и ликуват в очакване на амнистия. Е, вярно, докладват не затворниците, тъй наречените „зеки“, а длъжностните лица от Министерството на вътрешните работи от името на своите „питомци“.

Прелиствайки книжата в тихия си кабинет, Сталин няколко пъти вече си задава неволно въпроса: нима цялата тази коленопреклонна любов е към него? Какво е това? Игра на историческа случайност? Фантастичен подарък на сляпата Фортуна? Или той наистина е рядко чудо? Като пропъжда тези сега вече съвсем ненужни мисли, Сталин тържествуващо стига до извода за собствената си личност — главното е, че духом е по-силен от всички. Никой не е способен така целенасочено да върви към набелязаното като него…

Преглеждайки вестниците, посветени почти изцяло на него, той вече няколко пъти се натъква и на неюбилейни материали, съвпаднали с рождения му ден. В България е възбуден процес срещу „държавния престъпник Трайчо Костов и съучастниците му“, а почти едновременно в СССР — процес срещу група бивши военнослужещи от японската армия, обвинени в подготовка за използване на бактериологично оръжие. Печатът е само отглас от неговата световна слава — Сталин знае, че в хиляди, стотици хиляди колективи (и не само в нашата страна) са били свикани и се свикват събрания, посветени на юбилея му.

Почти цял час преди да започне тържественото събрание, Болшой театър е вече пълен. Грижливо подбраните и „пресети“ присъстващи са насядали в празнично украсения салон. Половин час преди началото пристига и Сталин. В стаята на президиума посрещнатият с аплодисменти генералисимус се ръкува дружески с Палмиро Толиати, Мао Дзъдун, Валтер Улбрихт, Юмжагийн Цеденбал, Йохан Копленг, Долорес Ибарури, Георге Георгиу Деж, Вълко Червенков, Широки, Матияш Ракоши, Франтишек Юзвяк, Ким Ду Бон, Анри Мартел, Вили Песи, съветски държавници.

Когато президиумът излиза на сцената, салонът дълго не може да се успокои. Бурните овации не стихват. Малко преди излизането Маленков показва на Сталин плана за разполагането на гостите в президиума, но Сталин внася веднага свои корекции. Не иска да седне в центъра. Знае се, че на конгреси, пленуми и съвещания често е сядал на втория ред, ползвайки се от случая да подчертае „скромността“ си. Но сега е невъзможно да постъпи така, нали е юбиляр! И „отмества“ мястото си значително по-вдясно от председателя, като посочва с молива, че вдясно от него трябва да седне Мао Дзъдун, а вляво — Хрушчов.

След кратката встъпителна реч на Шверник, прекъсвана многократно с бурни аплодисменти, щом от устата на оратора излети името на „вожда“, започват поздравителните слова. Цялата вечер в салона се чува „геният“, „гениалният мислител и вожд“, „гениалният учител“, „гениалният пълководец“… Само Мао Дзъдун го нарича „голям“. Може би в това има вече някакъв таен смисъл? Много оратори се сменят. Изказват се пратениците на съюзните републики, на комунистически и работнически партии, представители на младежта и на творческите организации. Концентриран израз на „обичта на народите“. Към края на заседанието мнозина в президиума са вече уморени. На фотографиите и кадрите в кинопрегледа от оня отдавна отминал ден се вижда, че Берия, Ворошилов, Молотов и Микоян, явно уморени от непрекъснатите ставания на крака и ръкопляскания, мислят за нещо друго. Сигурно първият — за честолюбивите си планове, вторият — кога най-сетне отново ще спечели благоразположението на „вожда“, третият… Всеки от тях си има поводи за размисъл. На Сталин му е трудно вече да се съсредоточи и да вникне в лавината от славословия, продължили няколко часа. Ако познаваше диалозите на Платон, „вождът“ щеше сериозно да си въобрази, че е успял да осъществи вековната мечта на човечеството — да създаде „идеалната държава“, в която е отстранен главният разрушителен елемент — антагонизмът между богатството и бедността.[6]

И наистина, в неговата държава няма нито бедни, нито просяци. В тия тържествени часове той не иска да отговори дори на себе си: а има ли нещастни? Има. Хиляди. Стотици хиляди. Ако бъдем по-точни — милиони. Сред тях не са малко доносниците, използвачите, разсипниците, валутните спекуланти, обикновените крадци и обирджии. Но може би повече от половината са ония, които само се бяха сторили опасни на триумфиращия диктатор и неговите „органи“.

Няколко дни преди тържественото събрание Сталин одобрява доклада на министъра на вътрешните работи Круглов за резултатите от поредното „Особено съвещание“, заседаващо почти всеки месец. Към доклада е приложен списък с имената на повече от сто души „членове на семейства на изменили на родината“. Всички са „осъдени на заточение в северните райони на Съюза на ССР“. Законът е суров, а той е длъжен да го спазва. Кой може да каже тогава, че Сталин е безпощаден? Защо на Запад и досега „измислят“ нови песни в духа на стария троцкистки мотив за неговата жестокост? Та нали не друг, а той съвсем наскоро е одобрил предложението на Круглов:

„В изправително-трудовите лагери и колонии на МВД има към днешна дата заедно с осъдените майки 14 170 деца на възраст до 4 години, а също и 7220 бременни жени. Броят на децата е повече от 3 пъти по-голям от лимитите (подчертано от авт.), установени в създадените към лагерите и колониите «детски ясли». И затова предлагам тези жени да бъдат освободени, като лишаването им от свобода се замени с трудововъзпитателна работа в мястото им за живеене…“[7]

Слушайки безкрайните хвалебствени речи, Сталин се обляга от време на време назад — бремето на славата уморява „вожда“, но и от нея не иска и не може вече да се откаже. Генералисимусът видимо се оживява, когато го славят в стихотворна форма. Якуб Колас от името на белоруския народ прочита дългото си стихотворение, в което е „натикана“ цялата биография на Сталин.

Колко добре стана, че не се поддаде на изкушението да се съгласи с Маленков и с група писатели да бъдат публикувани ранните стихове на Джугашвили… Един вожд не бива да се поддава на моментни съблазни. Можел ли е да знае, че след 30 години друг, също генерален секретар, сам ще се удостои с Ленинска награда за литература, без да напише нито ред от „своите“ съчинения (става дума за Брежнев — б.пр.).

Бурни аплодисменти предизвикват стиховете на Твардовски, прочетени от автора. Сигурно на Сталин особено са му допаднали следните думи на поета:

Нека пролет след пролет години безчет

листи след листи, цвят след цвят

се сипят над Вашите славни бели коси,

над дните Ви, най-ценни днес в целия сняг!

Мисля, че Твардовски искрено е произнасял тия стихове. А те са израз на общото ни заслепение, вяра в идоли, не в идеали. Всички бяхме изпаднали в нещо като религиозен екстаз, хвалейки „вожда“. За нас той беше олицетворение на социализма. Вярата ни във „вожда“ е вяра и в идеалите, на които, както ни се струваше, той е живото въплъщение. Степента на тези славословия беше равна на степента на унижението на народа.

Стръвната памет на „вожда“ поглъща в „компютърните“ си клетки думите на Мао Дзъдун: „вожд на работническата класа в целия свят“; на Палмиро Толиати: „обещаваме и занапред да бъдем верни на Вашето учение“; на Ким Ду Бон: „да живее великият Сталин — спасителят на корейския народ“; на Анри Мартел: „Вие — гениалният теоретик и великият революционер“; на Валтер Улбрихт: „чест и слава Вам, великия кормчия“; на Матиаш Ракоши: „унгарските работници и селяни наричат другаря Сталин «роден баща»“… Салонът се оживява, когато Вълко Червенков поднася благодарствено писмо, подписано от пет милиона (!) трудещи се в България — от почти цялото възрастно грамотно население на страната.

На другия ден седемдесетгодишният „вожд“, преди да тръгне за банкета, успява да прочете в Кремъл десетките телеграми от чуждестранни държавни дейци. Застаналият до него Поскрьобишев внимателно следи как старческите ръце на „стопанина“ отместват настрани лист след лист. Като изчита всичко, Сталин става и на излизане от кабинета се обръща изведнъж към помощника си:

— Кой ти подшушна да пишеш за цитрусите!

Поскрьобишев не очаква такъв въпрос, пообърква се, но бързо отговаря:

— Суслов и Маленков ме посъветваха. Чели са го в отдела за пропаганда; Михаил Андреевич го видял.

Сталин повече нищо не казва и тръгва към вратата. Нужни са му сили и за продължителния банкет с речите и с безкрайните тостове. А въпросът му към Поскрьобишев е свързан с днешната голяма статия на помощника му в „Правда“ под заглавието „Любим баща и велик учител“. В едно от нейните подзаглавия се казва, че Сталин не само помогнал на мичуринците да разгромят вайсманизма-морганизма, но и показал как на практика трябва да се насаждат прогресивните научни методи. „Другарят Сталин, занимавайки се в продължение на много години с отглеждането и изучаването на цитрусовите растения в района на Черноморското крайбрежие“, се изявил като „учен новатор“. По-нататък Поскрьобишев пише, че може „да се изброят и други примери за новаторската дейност на другаря Сталин в областта на селското стопанство. Известна е например решаващата роля на другаря Сталин в насаждането на евкалиптовите дървета по крайбрежието на Черно море, в създаването на бостани в Подмосковието и в разпространяването на зимната пшеница“.

Изложбата на подаръците, която Сталин посещава късно през нощта, прави дълбоко впечатление. Тук има и експонати, подарени на Сталин по-рано, преди юбилея му. Минавайки от зала в зала, „вождът“ се спира пред морето от знамена, изпратени от републиките, областите и предприятията. Отива при едно-две и разгъва плата: „Още по-нагоре знамето на Ленин-Сталин! То ни носи победа!“, „За родината, за Сталин!“ По-нататък се редят около трийсет знамена от китайския и корейския народ. Подписите са твърде впечатляващи: „Самоуправлението на град Саншилин поднася подаръка си на спасителя на човечеството генералисимус Сталин“, „На светилника на пролетариата генералисимус Сталин!“, „Да живее спасителят на народите в света Сталин“, „Благодарим на великия Сталин за освобождаването ни от японско иго. От руското население на гр. Мулин“. А ето го и знамето на 26-а стрелкова Сталинова червенознаменна, носител на орден „Суворов“ дивизия… Море от позлатени скъпи памучни платове.

Стотици картини. Живопис, графика, акварел от Бродски, Василиев, Голяховски, Дени, Долгоруков, Кручина, Павлов, Соколов, Шестопалов и други известни майстори. Скулптури на Томски, Кьоних, Едунов. Плъзгайки поглед по безбройните ликове на човека с мустаци, Сталин не се чувства преместен в някакъв ирационален, преобърнат свят, а възприема това общо заслепение като признание за неговата гениалност.

„Вождът“ крачи бавно и спокойно покрай безбройните вази, албуми, ковчежета, статуетки и цял арсенал от оръжия — десетки пистолети, карабини, автомати… Преминава като пред строена войскова част през изложбата от подаръци и без да бърза, а както подобава на един земен бог, понася стареещото си тяло към лимузината, за да се усамоти отново зад назъбените кремълски стени…

Целият декември вестниците и списанията са изпълнени с приветствия, юбилейни статии и верноподанически излияния. Тече потокът от унижения на великия народ. Сталин смята това за естествено. Да, май че Кауцки, отколешният критик на болшевизма, се оказва прав по отношение на Сталин като личност. Още през 1931 г., когато започва да се съзижда сградата на единовластието, той не без ирония задава въпроса: „Какво още му остава на Сталин да направи, за да стигне до бонапартизма? Вие да не мислите, че нещата ще придобият своята същност, преди Сталин да се короняса за цар?“[8] Колкото по-внимателно се взира човек в онова, което беше, толкова по-дълбоко се убеждава, че за тоталната бюрокрация просто е нужен ако не император, то поне пръв консул. Бюрократичната система с формална демокрация като фасада не може да съществува без политическа фигура от категорията на деспотите.

За всичко направено от народа благодаряхме на Сталин, говорехме за „великото щастие“, което е донесъл на съветските хора, как ли не украсявахме всичките му „добродетели и благодеяния“. Дори императорите не са довеждали до такова унижение своя народ. Сталин не само не пресича пътя на това унижение, но го и подклажда. Стареещият „вожд“ олицетворява вече не социализма, а неговата голяма сянка. Разгледах толкова подробно честването на 70-ата годишнина на диктатора, защото в светлината на тази кулминация, на този апогей на цезарството особено нагледно изпъкват чертите на неговата историческа обреченост.

След юбилея Сталин започва да „капитулира“ още по-бързо. Високото кръвно налягане не го напуска денем и нощем. Но той не иска лекарите да го прегледат — просто не им вярва. Все още се вслушва в съветите и рецептите на академик Виноградов, но постепенно Берия му внушава, че „старецът е подозрителен“, и се опитва да прикрепи към „вожда“ нови лекари. Но Сталин вече не иска други ескулаповци. Когато научава обаче, че Виноградов е арестуван, от устата му излиза солидна ругатня, но не прави опит да се намеси. След отстраняването на академика престава да пуши. Иначе води същия нездравословен начин на живот — става късно, работи през нощта. Въпреки хипертонията продължава по стар сибирски навик да се пари в банята. На обяд, както винаги, си посръбва на малки глътки ароматно грузинско вино, избягва да взима лекарства. По съвет на Поскрьобишев гълта понякога някакви хапчета, преди ядене изпива половин чаша преварена вода, в която предварително сипва няколко капки йод. Страхува се да повери себе ви, своето здраве на лекарите. Не им се доверява, както не се доверява на никого.

Такава е съдбата на диктаторите. Да бъдат самотни, макар около тях винаги да се въртят много хора. Диктаторът сам се лишава от нормалните, обикновените човешки контакти; ласкателството, угодничеството, одобрителното кимане, умилкването, възхваляването от страна на обкръжението му само подчертават неговата самота сред тълпата. Славата, властта, могъществото така отчуждават Сталин от хората, че живеейки сред тях, той загубва способност за истински човешки отношения и чисти чувства. Някак си изведнъж връхлетялата го старост все по-често го кара да се връща в мислите си към миналото. На стари години това е най-достъпният разкош за всички. Без да се изключват и остарелите диктатори.

До голямата къща в Кунцево построяват за него още една, по-малка. В една от стаите иззиждат камина. Сталин се заседява за час, час и половина пред камината и наблюдава как се издигат и се срутват приказни замъци от разжарени въглени, как кървавочервените отблясъци от огъня в камината се отразяват върху кончовете на меките му ботуши. По-рано Сталин рядко потъва в празни размисли. Сега все по-често го дърпа, влачи го миналото. Тия дни се разпореди да направят две увеличени снимки на Надежда Сергеевна — едната, в рамчица, поставиха в кабинета му на бюрото, другата окачиха на стената в спалнята му. Дали с това не признаваше собствената си вина? Косвена или пряка? Като знаем сега какво е вършел Сталин, едва ли е изпитвал разкаяние. Той просто е преживял може би още веднъж оная студена ноемврийска нощ, когато се случва непоправимото. В живота нищо не може да се върне, но човек може да се пренесе мислено в онова завинаги отишло си време. Диктаторът вече не може само да действа. Дошъл е часът и на спомените. Той е постигнал всичко, но усеща, че все повече се приближава до чертата, от която няма връщане назад. За никого. За вождовете също.

Да не би пък в края на живота си да е разбрал, че макар да е победил всички, той все пак е загубил играта? Може би го е плашела историческата обреченост на личната му победа? Може би сенките на хилядите загинали другари, приятели и съратници, които е изпратил на смърт, са докоснали дълбоко натиканите в душата му струни на съвестта? Какво е виждал, втренчвайки се със сълзящи от жарта очи в превръщащите се в пепел въглени? Като зная какво е писал, говорил и вършил, не мога да повярвам, че е бил способен да съжалява за нещо. Потискала го е сигурно само безпощадността на времето, което е еднакво безмилостно и към палачите, и към жертвите, но с тази разлика, че едните то завинаги дамгосва с презрение, а другите, мъчениците, обгражда с вечната скръб на живите.

Като земен бог, огледал се наоколо в „седмия ден от сътворението“, можел е да каже, че е постигнал всичко — създал е могъща държава, научил е на послушание един велик народ, победил е всичките си врагове, сдобил се е с непресторената любов на милиони свои съграждани. Но защо не го напуска тъгата? Може би, че нищо не излезе от „световната революция“? Или се с убедил, че неговите дълги и кървави социални експерименти не можаха в края на краищата да противопоставят на частната инициатива нещо с по-голяма стойност? А може би е прозрял, че идеите му, основани върху насилието, са обречени на гибел? Не мисля така. Той просто се е боял от смъртта. Така както през целия си живот се е боял от покушения, заговори, диверсии. Боял се е, че след неговата смърт ще станат известни всичките му злодеяния. Страхувал се е за своето творение. Не е искал то да се промени. Хрушчов си спомня, че в последните години от живота си Сталин често е казвал на своите съратници: „Какво ще правите без мене? Ще пропаднете като пеленачета!“ Тук той не се е излъгал. Неговият свят, неговата система, култът му на божество не издържаха дълго.

Стареещият „вожд“ се е страхувал. Поруменялото към края на живота му лице (очевидно от хипертонията), въпреки изключителното умение да му придава нужното изражение, не може да скрие в последните години от живота му дълбоката умора, зад която е надничал страхът. Когато създава психологическия портрет на баща си, дъщеря му пише, че към края на живота си се е чувствал опустошен, „забрави всякаква човешка привързаност, почна да го мъчи страхът, превърнал се през последните години от живота му в същинска мания за преследване — здравите му нерви в края на краищата започнаха да се късат. Но манията му не беше плод на болна фантазия — той знаеше и разбираше, че го ненавиждат, и знаеше защо…“[9] Увереността му в особеното кавказко дълголетие все повече намалява след поредното виене на свят, когато нещо отвътре го кара да залита. Вече няколко пъти му се случва това.

По-рано почти никога не е помислял за децата си. Просто никак не му е било до тях. Всъщност, той дори не ги и познава. Със смъртта на Яков се изпарява нанякъде вечното му раздразнение, когато чуваше името на големия си син. С Василий не можеше да разговаря спокойно. Не всички и не всичко казваха на бащата, но той усещаше, че неговият безволев син се крепи в службата само благодарение на презимето си и на високопоставени покровители, негови „приятели“, които засега се въртят около него. За генерал-лейтенанта измислиха и длъжност — „помощник-командващ военновъздушните сили на Московския военен окръг по строевата част“, а после го назначиха за изпълняващ длъжността командващ ВВС на окръга. През юни 1948 г. Булганин уговаря Сталин да назначи сина му на поста командващ ВВС на окръга. Сталин разбира, че „дърпат“ нагоре Василий, за да угодят на бащата, но само махва с ръка: „Правете, каквото искате!“ Ако беше самокритичен, сигурно щеше да си каже: от децата ми нищо не излезе. Но Сталин никога не се е изправял пред вътрешния си съд, никога не си е правил самокритика. Макар да приканва другите: „Самокритиката ни е нужна като въздуха, като водата… Щом нашата страна е страна на диктатурата на пролетариата, а диктатурата се ръководи от една партия, партията на комунистите, която не дели и не може да дели властта с други партии, то нима не е ясно, че ние сами трябва да разкриваме и да поправяме грешките си, ако искаме да вървим напред…“[10]

А дъщерята! Ами тя съвсем се разхайтва. След като напуска поредния си мъж, баща й се разпорежда да й дадат жилище и фактически дига ръце от нея. От време на време го навестява: да послуша мърморенето на стареца, пък и да се поопаричи малко. Сталин, който е на пълна държавна издръжка, й мушка в ръката пачка банкноти от депутатското си възнаграждение. През последния четвърт век не е похарчил нито рубла, не е влизал в нито един магазин, не знае как живеят хората със скромните си заплати и как едва-едва свързват двата края. За него парите отдавна нищо не означават. Затова пък многобройната прислуга, която се грижи за него, добре знае цената им.

Един ден, вече в началото на 50-те години, когато Светлана започва да се готви за аспирантура в Академията за обществени науки, Сталин се позаинтересувал от дисертацията й. Долагат му, че темата й е „Развитие на напредничавите традиции на руския реализъм в съветския роман“. Сталин изхъмква, но нищо не казва. В автореферата към дисертацията, написан през 1954 г. (вече след смъртта на баща й), претендентката за научна степен „Кандидат на филологическите науки“ С. Й. Алилуева казва, че за разясняването на проблема й се наложило да се опре на редица становища на Сталин, изложени в „Икономически проблеми на социализма в СССР“. Издържаният в „правата вяра“, в духа на тогавашното време труд на Алилуева никак не подсказва за бъдещия остър поврат в светогледа на дъщерята на Сталин. Впрочем за дъщеря си той знае много по-малко, отколкото обикновените бащи.

Старите хора обичат внуците си. Отдават им цялата си обич, която не са успели да дадат докрай на децата си. Сталин не иска да вижда внуците си и половината от тях изобщо не познава. Човешките чувства, синовната, бащинската и дядовата обич са за него нещо чуждо. Диктаторът затова и става такъв, защото не само много придобива, но още по-много губи. Преди всичко от съкровищницата на общочовешките чувства. Изглежда, любовта към властта е затъмнила у него не само чувствата на баща и дядо, по и привързаността му към майка си. С. Алилуева си спомня, че майката на Сталин, неразглезена от вниманието на сина си и доживяла до гигантската му слава, на последната им среща му казала: „Жалко, че не стана свещеник!“

Трудно ми е да не се съглася с нея.

В залеза на живота си Сталин става още по-раздразнителен и нетърпелив. Обкръжението и дъщеря му си спомнят, че е имало случаи, когато запокитва телефонния апарат към стената и ругае най-просташки помощника или събеседника си. Нека да повторя: на стари години интелектът му се оказва напълно неспособен за проява и на най-обикновените човешки чувства. Ето още един откъс от книгата на дъщеря му „Само една година“. Тя правдиво отбелязва, че след като изпрати някого на смърт, веднага обръща гръб на нещастника и сякаш забравя за него. „На мнозина им се струва по-правдоподобно да си го представят физически като грубо чудовище, а той беше духовно, нравствено чудовище, което е много, много по-страшно…“[11]

Какво го е дразнело? Най-вероятно неограничената му власт, на която се е наситил вече. Можел е всичко. Но и всичко е опитал. И заедно с това при пълната безропотност на изпълнителите се е убедил, че дори абсолютната власт е безсилна. Например колко постановления и закони е одобрил, за да „ощастливи“ селяните, а ето че постоянно му докладват: добивите не се увеличават, спада продуктивността на животновъдството, много от колхозниците не си отработват минимума трудодни, роптаят, когато им орязват земята за лично ползване. Дали е разбирал, че властта му е безсилна в сравнение с обективните закони на битието? Трудно е да се каже. Това безсилие само го е дразнело. Може би се е дразнел и от това, че е започнал да разбира: историята съди не само победените, но и победителите? А дали старческото раздразнение през последните му години не го е напускало и защото все повече се е убеждавал в безполезността на усилията си да създаде нещо велико и вечно? Та нали искаше да остане завинаги велик! Цял живот се е клел във вярност към марксизма. Но дълбоко в себе си смята, че Маркс и Енгелс не са „очистили“ идеалите си от буржоазната, еснафската култура. Те прекалено често използват съмнителното понятие „хуманизъм“, „заземяват“ социалистическия идеал. А той внесе в марксизма готовност за революционно чудо, способност да се пожертва почти всичко днес в името на лъчезарното утре…

Диктаторът през целия си живот смята, че безбройните жертви са необходима, естествена, задължителна цена за вярност към Великата идея, за готовност максимално да се ускори реализирането й. Сталин никога не си е давал сметка, че човекът, народните маси за него са средство за постигане на Великата цел, която в неговите очи изглежда съвсем другояче, не както са я виждали основоположниците на марксизма. Целите, идеята, идеалът за него са всичко. Но цели, крайно деформирани, изкривени от Сталиновото виждане. За постигането им е допустимо също всичко. За този безмозъчен революционен руски радикализъм още в началото на века известният мислител Сергей Булгаков пише: „Той прави исторически скок във въображението си и без да се интересува от прескочения път, втренчва погледа си само в светлата точка на самия край на историческия хоризонт. Този максимализъм проявява признаци на идейна екзалтация и самовнушение, сковава мисълта и поражда фанатизъм, глух към гласа на живота.“ Мисля, че Булгаков много вярно е схванал един от източниците на революционния, но в крайна сметка трагичен руски радикализъм, който на свой ред се е превърнал в един от източниците за пренебрегване на всичко в името на Великата идея. Сталин се оказва последователен проводник на този максимализъм, превърнал се в престъпен под неговата диригентска пръчка. Колко мъдро и проницателно пише Булгаков: „Аз осъществявам своята идея и в нейно име освобождавам себе си от веригите на обичайния морал, аз си разрешавам правото да разполагам не само с имота, но и с живота и смъртта на другите, ако това е нужно за моята идея. У всеки максималист живее един такъв мъничък Наполеон на социализма или анархизма.“[12]

Но у Сталин не живее „мъничък Наполеон“. У него живее един от по-големите цезари, за когото макиавелизмът отдавна е неразделна част от мисленето и действията му. Въпреки че при тогавашната обстановка не може да не е разбирал, че с узурпирането на правото върху „живота и смъртта на другите“ не е можел да осъществи много от онова, което е намислил. Страшно предчувствие пролазва вече в душата му. Опитва се да го преодолее, хвърляйки се по стар начин в бездънния кладенец на текущите въпроси. А те никак не са лесни нито в страната, нито извън нея. Върху много от международните събития от онова време проличава печатът и на неговото лично участие.

[1] Большевик, декабрь 1949, с.34. ↑

[2] Правда, 21 декабря 1949. ↑

[3] ЦГАОР, ф.7523, оп.65, д.739, л. 1, 9, 12. ↑

[4] ЦГАОР, ф.7523, оп.63, д.218а, л.9. ↑

[5] Пак там, ф.7523, оп.65, 2186, л. 1–15. ↑

[6] Платон. Сочинения. Т.III. Ч.I. М., 1971, с.209. ↑

[7] ЦГАОР, СССР, ф.9401, оп.2, д.176, т.II, л. 232–233. ↑

[8] Kautsky, K. Sozialdemokratie und Bolschewismus. — In: „Die Geselschaft“ VIII 1931, Vol.I, S.101. ↑

[9] Алилуева, С. И. Только один год. Нью-Йорк. Принстон, 1968, с. 109–110. ↑

[10] Сталин, И.В. Соч. Т. 11, с.29. ↑

[11] Алилуева, С. 11. Только один год. Нью-Йорк. Принстон, 1968, с.110. ↑

[12] Героизм и подвижничество. — В: сб. „Вехи“, М., 1909, с. 39, 45. ↑

ЛЕДЕНИ ВЕТРОВЕ

Когато оглеждаме от хълма на изминалите десетилетия ония почти осем години след победата, които природата отпусна на Сталин, преди да го прибере в небитието, ще видим, че те в много отношения са необикновени. Вътре в страната отново цари пълна мобилизация на всички човешки сили за възстановяване могъществото на държавата.

В международен план през тези осем години все по-силно започват да духат студените ветрове. „Ние излязохме от тази война — заявява президентът на Съединените американски щати Хари Труман — като най-могъщата държава в света, най-могъщата в човешката история.“ Администрацията на САЩ, на страната, която единствена притежава най-страшното оръжие за масово унищожение, не можа да не се поддаде на съблазънта да извлече от това обстоятелство максимална изгода. Речта на Сталин през февруари 1946 г. на предизборно събрание — доста спокойна и дори миролюбива — Западът възприе едва ли не като предизвикателство. За мнозина отвъд океана това предизвикателство просто беше нужно. Фактически Съединените щати си поставиха за цел „да ръководят света“. Влязоха в употреба и по-силни изрази, като „необходимо е светът да бъде преустроен по образ и подобие на Съединените щати“.

През нощта на 6 март 1946 г., когато Сталин се кани да се прибира във вилата си в кабинета влиза с бърза крачка Поскрьобишев и предава на генералисимуса току-що полученото шифровано съобщение. Сталин започва да чете. Посолството във Вашингтон съобщава: във Фултън в присъствието на Труман (президентът е от щата Мисури) Чърчил е произнесъл необичайна реч. Изказването на бившия премиер е крайно войнствено. Сталин, който четири пъти се е срещал с Чърчил и на когото той никога не е имал доверие, но е ценял енциклопедичния му ум, остава поразен от остротата на изразите му. Макар че в началото на речта си Чърчил казва добри думи за него: „Аз най-искрено се възхищавам и отдавам дължимото на героичния руски народ и на моя боен другар маршал Сталин.“ По-нататък Чърчил предупреждава, че над западните демокрации е надвиснала „червена опасност“. Но, слава богу, Съединените щати се намират сега „на върха на световното могъщество“, което дава надежда за защита от „замислите на личности с лоши намерения и от агресивния дух на силни нации“. Чърчил съобщава на света, че „от Шчечин на Балтика до Триест на Адриатика над европейския континент се е спуснала желязна завеса“. Тук бившият премиер е близко до истината. Веднага след войната Сталин предприема редица енергични крачки, насочени към прекратяване на всякакви контакти със Запада и с останалия свят. Действително е спусната завеса — „желязна“ или „идеологическа“, кой както я разбира. Единият от членовете на „голямата тройка“ винаги се е страхувал от влиянието на „гнилите демокрации“. Дълги години в СССР можеше да се знае за Запада само това, което смятаха за нужно и достатъчно хора от типа на Суслов. Информационната пропаст между двата свята ощетяваше интелектите, разхлабваше силно връзките между световните култури. Ние обеднявахме духом…

Но в речта си Чърчил не спира дотук и предупреждава, че „далече от руските граници… петата колона на комунистите работи… по своята същност тя е нарастваща заплаха за християнската цивилизация“. Тук прочутият англичанин преувеличава. Дори е в плен на шпиономанията и кампанията за „лов на вещици“. Гостът на явно споделящия изказаните мисли американски президент призовава да се защищават навсякъде в света „великите принципи на свободата и човешките права, които са общо историческо наследство на англоезичния свят“.

Оставил настрани шифрованото съобщение, Сталин дълго и с немигащи очи се вглежда през прозореца в мрака на мартенската нощ. Боязливо приближаващата се пролет бързо и стръвно е скована от слабия, но непредалия се още мраз. Речта на Чърчил е и сигнал, и предизвикателство. После „вождът“ отива до бюрото си и позвънява на Молотов, който още не си е тръгнал. Обикновено членовете на Политбюро следят кога ще си отиде Сталин и чак тогава си тръгват.

Когато Молотов идва, разговорът между двамата „архитекти“ на външната политика на страната продължава още най-малко един час. Те не знаят, че речта на Чърчил е подготвена след получаването на една „дълга телеграма“ на американския шарже д’афер в Москва, изпратена до Вашингтон, в която той тълкува изопачено февруарската реч на Сталин. Джон Кенън твърди, че съветските ръководители смятали третата световна война за „неизбежна.“[1] И живелите в постоянна борба съветски ръководители възприемат това открито предизвикателство на Запада като естествено развитие на нещата. Нито Чърчил, нито Труман, нито Сталин не са могли да се издигнат до разбирането, че са безполезни всякакви опити за построяване на „нов ред“, основан върху страха от взаимно унищожаване. Те са продукт на своето време. Положението на Сталин е трудно. Притежатели на атомната бомба, Съединените американски щати са неизмеримо по-силни от Съветския съюз. Съединените щати произвеждат 4 пъти повече машини и съоръжения, 7 пъти повече транспортни средства. Селскостопанското им производство е нараснало с 36%.

Всичко това много силно контрастира с положението в Съветския съюз. Хиляди населени места са в развалини. 1946 г. се очертава като изключително неплодородна. Почти цялата западна част на страната се гърчи в огъня на партизанска война. Той прилича на тлеещия огън в торфените находища, където под външния дим в глъбините на пластовете само чака да глътне малко въздух, за да опожари жадно всичко наоколо. В съветската история това засега е една малко осветлена тема. След изгонването на германските войски въоръжени отряди, главно в Западна Украйна и в Прибалтика, особено в Литва, продължават да се борят против съветската власт. Сталин няколко пъти дава указания на Берия да ликвидира „бандитизма във възможно най-кратък срок“, но още не предполага, че това ще се проточи почти цели пет години след края на войната, особено в западните райони на Украйна. През март, тъкмо когато Чърчил произнася речта си във Фултън, министърът на вътрешните работи на Съветския съюз Круглов ще докладва за резултатите от тази борба. Ето извадки от този обстоен документ, адресиран до Сталин:

„До другаря Сталин Й. В.

12 април 1946 г.

През март 1946 г. в западните райони на Украйна са ликвидирани 8360 бандити (убити, пленени, предали се доброволно), взети са 8 минохвъргачки, 20 картечници, 712 картечни пистолета, 2002 карабини, 600 пистолета, 1766 ръчни бомби, 4 печатарски машини, 33 пишещи машини… Заловени са подрайонният отговорник на ОУН (Обединение на украинските националисти — б.пр.) Ф. И. Федорук, подрайоиният референт на СБ (белоруски съюз — б.р.) В. Г. Чорни, подрайонният референт Г. И. Горин, зам.-районният предводител И. И. Варваричев, шефът на връзките в областната мрежа на ОУН Л. И. Кравчук. Загинали са над 200 души от партийния актив, съветския актив, офицери и войници от Министерството на вътрешните работи (МВР), Министерството на държавната сигурност (МДС) и Червената армия.

Литовска СССР. Унищожени бандити 145, предали се доброволно — 75, задържани — 1500 души. Взети картечници — 44, карабини — 289, пистолети — 122, ръчни бомби — 182, размножителни апарати — 12. Ликвидирани са бандитските групи на А. Йодепукис, И. Норейкис и редица други. През месеца са отбелязани 122 бандитски прояви. Загинали от актива и бойци от МВР, МДС и Червената армия 215 души.“[2]

По-нататък се съобщава за въоръжени сблъсъци в Белоруската, Латвийската и Естонската република. Като подписва резолюцията на доклада, Сталин казва на Берия и Круглов, че е много недоволен от неефикасните действия на редовните части и наказателните батальони.

Навсякъде трудности, а сега и това открито предизвикателство на Запада. В Организацията на обединените нации Съветският съюз е в дълбока изолация. Добре че има право на „вето“ в Съвета за сигурност. Сталин чувства, че започва тежка и неравна борба. Но той и не мисли да отстъпва. Ще превърне страната в крепост. Провъзгласената антикомунистическа доктрина „Труман“ според него е направила невъзможно приемането и на плана „Маршал“. На Съветския съюз е крайно нужна икономическа помощ и тя може да бъде получена по този план, но с цената на фактически контрол върху съветската икономика. На Парижкото съвещание (27 юни — 2 юли 1947 г.) чрез Молотов Сталин казва „Не“. Изглежда, „вождът“ е отгатнал целта на този план, защото по-късно Труман пише чистосърдечно в спомените си: „С концепцията си Маршал преследваше целта да бъде освободена Европа от опасността от заробване, което готви за нея руският комунизъм.“[3] Започва дългата „студена война“. Френският политолог Лили Маркон, с която имах случай да се срещна в Москва, с пълно основание пише в книгата си „Студената война“, че от 1946 г. нататък почти цяло десетилетие продължава „ескалацията, чиято навита спирала на напрежение неудържимо се развива като сгромолясваща се надолу лавина, подчинявайки се на вътрешната си логика, непризнаваща здравия разум“[4]. А тази логика се изразява в това, че Сталин вижда изход само в ликвидирането на ядрения монопол на САЩ. До 1952 г. с цената на колосални усилия в Съветския съюз е почти удвоено производството на стомана, въглища и цимент в сравнение с довоенното му равнище, увеличено е рязко производството на нефт и електроенергия. Сталин не престава да твърди, че абсолютният приоритет на тежката промишленост е „постоянен закон“ в развитието на социализма. Свръхусилията в тежката индустрия и в науката създават предпоставки за скок и в ядрената област. Както стана дума, Сталин възлага на Берия да наблюдава свръхсекретните работи и всяка седмица да му докладва докъде са стигнали нещата.

Заработва старата добра школа. Още преди войната идеите на А. Ф. Йофе, И. В. Курчатов, Г. Н. Флеров, Л. Д. Ландау и И. Е. Там дават възможност да се пристъпи към създаването на първия уранов реактор. После работата е спряна. И едва през 1942 г. тя се разгръща широко под ръководството на Курчатов. Сталин бърза, бърза, бърза… Заповядал е да не се жалят средства, но да се форсира реализирането на програмата. Във фонда на Сталин са запазени редица документи и доклади, напомнящи за драматичната „ядрена надпревара“. По-точно — догонване на откъсналия се напред съперник. Ето едно такова донесение:

„По поръчение на Специалния комитет при Министерския съвет на СССР в първата десетдневка на октомври проверихме на място строителството на специалните обекти на Курчатов и Кикоин…“[5] По-нататък се казва, че са взети мерки за ускоряване на това строителство; броят на работещите непосредствено на обектите е доведен до 37 хиляди. Подписали документа — Круглов, Первухин, Курчатов.

Почти едновременно С. Круглов и А. Завенягин докладват на Берия и Сталин, че за форсиране на работите по продуктите на атомното разпадане са привлечени допълнително специалистите затворници, осъдени на 10 и повече години С А. Вознесенски, Н. В. Тимофеев-Росовски, С. Р. Царапкин, Я. М. Фишман, Б. В. Кириян, И. Ф. Попов, А. С. Ткачов, А. А. Горюнов, И. Я. Башилов и други.[6]

През декември 1946 г. съветските учени осъществяват първата верижна реакция, на другата година пускат първия ядрен реактор, което дава основание на Молотов през ноември 1947 г. да заяви, че тайната на атомната бомба вече е разкрита. През лятото на 1949 г. се извършва опит със съветска атомна бомба, а през 1953 г. — с термоядрено устройство. Цялата дейност на Сталин е подчинена на увеличаването на икономическата и отбранителната мощ на страната. Сега диктаторът може да поддържа величието си само с величие и мощ на държавата. Значителна част от Главното управление на изправително-трудовите лагери (ГУЛАГ) се занимава с отбранителни работи, често пъти министрите започват правителствените поръчки с „обичайната“ първа крачка — обръщат се към Берия.

„До другаря Берия Л. П.

С оглед на изключителната необходимост от създаване на научноизследователска база на Изток моля указанията Ви до министъра на вътрешните работи др. Круглов за откриване в района на филиала на Централния аерохидродинамичен институт (ЦАГИ) на лагери от затворници, взети от сибирските лагери, в количество 1000 души.

23 юли 1946 г.

М. Хруничов“[7]

Или още по-цинично:

„До другаря Берия Л. П.

За разгръщане на строителството моля да бъде организиран още един лагер за 5 хиляди души и да се отпуснат 30 000 метра брезент за ушиване на палатки и 50 тона бодлив тел.

22 март 1947 г.

А. Задемидко“[8]

Колко ниско е паднала нравствеността, колко свръхцинична е станала социалната политика, колко обезценен е човешкият живот! Съдбата и животът на „зековете“ се свързват само с „количеството“ им, с бодливия тел и с брезента над главите им! Мисля, че тази лаконична и страшна с изключителния си цинизъм докладна записка може да послужи като трагично и дълбоко отражение на пропастта, в която се е свлякъл сталинизмът. Според мен на потомците са нужни не само мартиролози — безкрайни списъци на невинно загинали, — но и документи, които разголват докрай престъпленията на сталинизма. Този документ е апогей на антинравствеността.

След малко повече от четиридесет години от появата на този документ имах случай да поговоря с Александър Николаевич Задемидко, бивш министър на строителството на предприятия от горивната промишленост. Показах му документа (такива документи са подписвали в голямо количество почти всички министри) с дата 22 март 1947 г.:

— Как се отнасяте сега към тази записка, адресирана до Берия?

— Времето беше такова… Строяхме социализма с помощта на огромна армия от затворници. Днес всичко това, разбира се, ми се струва диващина…

Помълча и ми разказа за един от елементите на „технологията“ на насилието в строителството.

„Веднъж през нощта, около два часа, мен и заместника ми ни извикаха при Берия. Очите му проблясваха зловещо зад стъклата на пенснето му, когато той тихичко попита:

— Защо не докладвате за предаването на обекта? (В един комбинат строяхме специален цех.)

— Не сме завършили монтажа на устройството…

— Кой не го е завършил? — И без да дочака отговора: — Извикайте директора на комбината — кресна той на помощника си.

След около три-четири минути от другия край на жицата в Донбас някой се обади. Без да слуша, Берия извика в микрофона на слушалката:

— Здравейте. Говори Берия. Защо задачата не е изпълнена в срока? Още утре до 8 часа сутринта монтажът да завърши. Лека нощ!

Може да си представите колко «лека» е била нощта за този директор и за целия комбинат! Берия веднага нареди на помощника си:

— Извикайте началника на управлението!

— Слушам, другарю Берия!

— Заповядах на директора на комбината (Берия каза името му, днес вече не си го спомням, допълни Задемидко) до 8 часа сутринта да завърши монтажа на устройството. Не се ли справи, ще иде в подземието. Довиждане!

Ние с моя заместник знаехме за тези методи на «работа» на Берия, но когато слушахме неговите спокойни и кратки, дори делови разпореждания, мравки лазеха по гърбовете ни.

Александър Николаевич пак помълча и рече тихичко:

— Времето беше такова…“

Въпреки ниската ефективност на принудителния труд Сталин вярва, че широкото използване на затворници в отбранителните работи е не само евтин начин за увеличаване на военната работна сила, но и проверен път за „превъзпитаване“ на стотици хиляди „врагове“ и „предатели“. Отдавна вече Сталин е свикнал да гледа на тях като на „бивши“ хора.

Но каквото и мнение да имаме за Сталин, налага ни се да констатираме, че с безпощадната си воля, с цената на неимоверните усилия на съветските хора, на огромни материални и човешки жертви той, както изглеждаше тогава, постигна невъзможен скок. Атомният монопол на Съединените щати е ликвидиран. Сложено е началото на стратегическия паритет. Интелектът на Сталин, както и на опонентите му отвъд океана, не е бил приспособен за ново политическо мислене. Той мисли само в двуцветната плоскост на „черното“ и „червеното“, на постоянната борба, на съперничеството и дори, отстъпвайки по повечето параметри на главния си противник, гледа оптимистично на крайния изход от противопоставянето.

За да увеличи шансовете си в тази борба, смята за необходимо да подпомага по всякакъв начин зараждащото се движение на широките маси за мир и предотвратяване на войната, да активизира антиимпериалистическите прояви на всички отряди на международното работническо и комунистическо движение. След дълги обсъждания с Молотов и Жданов Сталин решава да предприеме една крачка, която, както е могло да се предвиди, ще бъде посрещната на Запад крайно негативно. Сметнал е за необходимо в условията на изострилата се борба между двете системи да създаде орган за координиране на дейността на комунистическите партии. В европейските столици и отвъд океана преценяват тази крачка като официално приемане на предизвикателството за „студена война“.

Сталин не е забравил колко дълго е мислил навремето, преди да разпусне Коминтерна след неговото 24-годишно съществуване. Подсказваха му да направи тази крачка още в самото начало на войната, но тогава беше достатъчно мъдър, за да разбере, че това ще се сметне за капитулиране пред фашизма и съюзниците. Сталин избира много удобен момент — пролетта на 1943 г., когато в актива си прибавя Сталинград. Изцяло завладян от войната, съветският лидер се е надявал, че това ще бъде оценено по съответен начин от Съединените щати и Англия и ще ги подтикне да ускорят откриването на втори фронт. Не е било възможно да не види, че Коминтернът отдавна вече говори само на „съветски“ език и се е превърнал в негов личен рупор и инструмент. След дълъг размисъл „вождът“ идва до извода, че разпускането на Коминтерна ще му даде повече плюсове, отколкото минуси. Но всичко това е вече в миналото. И сега отново — международен комунистически център! От какво се е ръководел Сталин? Какви са били съображенията му?

Когато се заражда Комунистическият интернационал, вождовете му са вярвали в близката световна революция. Особено Ленин, Троцки и Зиновиев. Но когато революционният порой се уталожва и оголва здравите основи на стария свят, излиза наяве и голямата жизненост на този свят. Става ясно, че в условията на относително стабилизиране на капитализма на Коминтерна ще бъде отредена твърде ограничена роля, подчинена на страната, в която се намира. Ръководенето му от един център дискредитира сериозно комунистическото движение, давайки възможност на всичките му врагове и критици постоянно и не без основания да говорят за „ръката на Москва“. Но сега, в обстановката на „студена война“, Сталин съзнава, че двуполюсността на света и образуването на два лагера отново поставят на дневен ред въпросите за взаимодействието между комунистическите партии. Заедно с това той разбира, че пълно връщане към старото, макар и по форма, не трябва и не е възможно да се прави.

По инициатива на полските комунисти, поддържана от Сталин, от 22 до 27 септември в град Шклярска Поремба (Полша) се свиква съвещание на представителите на девет европейски комунистически партии. Малко преди съвещанието Жданов, на когото Сталин възлага да представя ВКП(б), изпраща на „вожда“ шифровано съобщение, в което докладва за предварителните замисли на работната група. Уведомява го, че събралите се са се споразумели за следното:

„Предвижда се работата на съвещанието да започне с информативни доклади от всички комунистически партии, участващи в съвещанието. След това да се изработи дневен ред. Ние ще предложим следните въпроси:

1) за международното положение — ще се изкажем ние;

2) за координиране на дейността на партиите — ще предложим доклад да изнесат полските другари. В резултат трябва да бъде създаден координационен център с резиденция във Варшава. Мисля, че особено трябва да се наблегне върху доброволните начала в това отношение.

Моля за указания.

А. Жданов“[9]

Сталин одобрява. В резултат от размяната на мнения четири години след разпускането на Коминтерна се създава Информационно бюро на комунистическите и работническите партии (Информбюро). На Запад веднага го наричат Коминформ. В шифровано съобщение на Жданов до Сталин се излагат докладите на представителите на партиите, дошли на съвещанието. Най-активно и позитивно, по думите на Жданов, се държали югославяните, които не са могли да знаят, че през ноември 1949 г. новият орган ще приеме резолюция със заглавие „Югославската партия е под властта на убийци и шпиони“. Една интересна подробност. По съдържание, насоченост и конструктивност Жданов оценява най-високо два доклада: на Е. Кардел — представител на СКЮ (Съюза на комунистите в Югославия) и на Р. Слански — секретар на ЦК на КПЧ (Комунистическата партия на Чехословакия).[10] И отново ирония на съдбата: след по-малко от година Жданов ще жигоса Кардел като „империалистически шпионин“, а след няколко години Слански ще загуби главата си в резултат на срамен процес, който ще протече по сценарий на Берия.

В доклада на Жданов „За международното положение“, одобрен от Сталин, е формулиран тезис, който за дълги години ще стане едва ли не централен в съветската пропаганда — „светът е разделен на два противоположни лагера“. По всяка вероятност това е отговорът на антикомунистическата доктрина „Труман“. В доклада има оценка на плана „Маршал“ — „програма за заробване на Европа“. Жданов отново оценява крайно критично ролята на социалдемократическите партии, без да пести оскърбителни епитети по техен адрес. В грешките си Сталин е упорит през целия си живот; и до края на дните си запазва своята дълбока неприязън и недоверие към социалдемократите, което в крайна сметка непрекъснато отслабва не само прогресивните сили, но и широко разгърналата се борба за мир.

На съвещанието в Шклярска Поремба е решено следващата среща да се проведе в Белград. Но за съжаление там тя никога не се провежда.

Югославските народи имат голям дял в разгрома на фашизма. Първият договор за дружба, взаимна помощ и следвоенно сътрудничество със страните, тръгнали по пътя на социалистическото развитие в Източна Европа, който подписа Съветският съюз, е договорът с Югославия, сключен през април 1945 г. по време на посещението на Тито в Москва. Сталин няколко пъти се среща с него и води твърде дружески разговори. В резултат от състоялите се преговори е решено да се предадат на Югославската народна армия (ЮНА) бойна техника и въоръжение за 12 стрелкови и две авиационни дивизии, танкови и артилерийски бригади.[11] По всичко изглежда, че приятелските отношения могат да се развиват само по възходяща линия. В ЮНА работи голяма група съветски военни специалисти, в СССР се учат хиляди югославски военнослужещи. Тясно е сътрудничеството и между ВКП(б) и СКЮ, и отведнъж — конфликт. И то какъв!

Редица текущи въпроси (подготовката на българо-югославски договор за дружба, изпращането на югославски авиополк в Албания, изявлението на Димитров на пресконференцията за принципната възможност да бъде създадена в бъдеще федерация или конфедерация на европейските народнодемократични държави), по които не са били поискани съвети от Москва, предизвикват гневната реакция на Сталин. Славата, властта, могъществото му замъгляват разума. Не само в своята къща, но и сред съюзниците си се смята за диктатор и следователно може да се разпорежда като в собствено имение. Корените на конфликта се крият дълбоко в политическия цинизъм на единовластието.

Сталин предлага да се проведе съветско-българско-югославска среща, осъществена на 10 февруари 1948 г. в Москва. Делегациите възглавяват Сталин, Димитров и Кардел. От Съветския съюз в съвещанието участват няколко членове на Политбюро — Молотов, Маленков, Жданов, Суслов. В състава на българската делегация фигурират известни дейци — Т. Костов и В. Коларов, югославската е представена от М. Джилас и В. Бокарич. Още в самото начало Сталин раздразнено изразява недоволството си от различията по външнополитическите въпроси. Той квалифицира някои стъпки на България и Югославия като „особена външнополитическа линия“. На възраженията на българите и югославяните, че няма основания за упреци, че инкриминираните им обвинения носят частен характер, Сталин изведнъж прави неочаквано предложение за създаване на федерация между България и Югославия. Свикнал пожеланията му в собствената му страна да се възприемат винаги като решение, Сталин изведнъж усеща ясно, че се натъква на вътрешна съпротива. И Димитров, и Кардел, без да отхвърлят по принцип възможността за федерация, отговарят, че още не са узрели условията за федерация. Кардел заявява, че не може да даде по-определен отговор преди решението на политическото ръководство на страната.

Сталин, който е свикнал да се разпорежда по всички въпроси било като председател на Държавния комитет по отбраната, било като върховен главнокомандващ, може би за пръв път от много години среща съпротива от… комунисти. Това е нечувано! Такова нещо той ни най-малко не е очаквал! Пристъпът на глухата му злоба търси изход.

А когато научава, че в Белград са решили да не бързат със създаването на федерация и че разглеждат този въпрос само в историческа перспектива, направо побеснява.

Милован Джилас, описвайки срещата на югославската и българската делегация със Сталин, си спомня:

„На Димитров след неговото изказване «вождът» подхвърли:

— Глупости! Изсилихте се като комсомолец. Искахте да учудите света, сякаш сте все още секретар на Коминтерна. Вие и югославяните не съобщавате нищо за вашите работи, научаваме за всичко от улицата — поставяте ни пред свършени факти!

На Кардел Сталин всъщност не му и даде дори да се изкаже, прекъсваше го не по-малко злобно, макар и по-малко оскърбително, отколкото Димитров:

— Глупости! Различия има, и то дълбоки! Какво ще кажете относно Албания? Вие нас изобщо не ни информирахте за вкарването на войски в Албания!

Кардел възрази, че за това е имало съгласие на албанското правителство.

Сталин се развика:

— Това би могло да доведе до сериозни международни усложнения… Вие изобщо не се съветвате. Това у вас не са грешки, а принцип, да, принцип!

… Тръгнахме си след три-четири дни — откараха ни на разсъмване на Внуковското летище и ни натикаха в самолета без никакви почести…“[12]

Тази среща малко прилича на диалог. Сталин веднага иска да постави събеседниците си на мястото им като републиканските секретари в своята страна.

Единовластието лишава човека от елементарна самокритичност. Самосъзнанието на личността, което според Хегел я осветява сякаш отвътре и може в съюз със съвестта да й бъде съдия, у Сталин не е способно дори да предизвика и най-малкото съмнение в собствената неправота. Той е свикнал да се страхуват от него, безропотно да му се подчиняват и във всичко да се съгласяват с него. И в този случай е бил уверен, че неговите думи-заповеди ще бъдат непременно приети. А отведнъж — отпор!

Следват импулсивни санкции — отзоваване на съветските военни съветници от Югославия, остро писмо на Сталин и Молотов до югославското ръководство. Тито подготвя добре претеглен отговор, одобрен от ЦК на СКЮ. Той отхвърля обвинението в недружелюбни действия и в троцкизъм. В него се казва: „Колкото и всеки от нас да обича страната на социализма СССР, той не може в никакъв случай по-малко да обича своята страна, която също строи социализъм…“ През май идва отговор от Москва в 25 страници. Сталин, който е известен със самообладанието си и със способността си да се сдържа, действа спонтанно, без да анализира реалната ситуация. Гласът на амбицията заглушава гласа на разума, а „органите“ бързо събират по инициатива на Берия множество „факти“, потвърждаващи „отдръпването“, „предателството“ на Тито и на цялото югославско ръководство. Сталин още не е разбрал, че това е първото чувствително следвоенно поражение.

Ескалацията на мерките е стремителна. Сталин решава да включи в конфликта Информбюро. В Белград се получават две послания от Москва с покана на заседанието на Информбюро в Букурещ да участва и югославска делегация. Югославяните отговарят любезно, но твърдо с отказ, преценявайки това като намеса във вътрешните им работи, но същевременно изразяват готовност за нормализиране на отношенията.

Сталин решава заседанието на Информбюро да се състои без „обвиняемите“. Това означава вече скъсване на отношенията. В навечерието, на 15 юни 1948 г., Сталин разглежда проект за доклада на Жданов в Букурещ, озаглавен „За положението в Комунистическата партия на Югославия“. В придружителната записка Жданов пише: „… текстът на доклада е разгледан от мен, Маленков и Суслов“. По решение на Сталин и тримата заминават за Букурещ. Сталин внася собственоръчно редица поправки. В доклада си Жданов има такива формулировки: „Цялата отговорност за създалото се положение носят Тито, Кардел, Джилас и Ранкович. Методите им са от арсенала на троцкизма. Политиката им в града и селото е неправилна. В една комунистическа партия е нетърпим такъв позорен, чисто турски терористичен режим. С този режим трябва да се свърши (курс.авт.). Комунистическата партия на Югославия ще съумее да изпълни тази почетна задача…“[13]

Както казва Хрушчов пред XX конгрес на партията, загубилият чувство за реалност Сталин дори заявил:

„Достатъчно е да си мръдна малкото пръстче и няма да има повече Тито. Ще падне.“

А е бил насърчен и от съобщението на Жданов от Букурещ: разговорите с Костов, Червенков, Толиати, Дюкло, Ракоши, Георгиу-Деж и други ръководни дейци показват, че всички „без изключение заемат непримирима позиция спрямо югославяните“[14]. Великодържавният натиск, представян като пролетарски интернационализъм, се осъществява явно в угода на разгневения диктатор. Сталин не се задоволява само с денонсиране на договора за дружба, отзоваване на посланика и прекратяване на икономическите връзки. В кулминация на конфликта се превръща позорната резолюция „Югославската комунистическа партия е под властта на убийци и шпиони“, приета на съвещанието на Информбюро, състояло се в Букурещ през ноември 1949 г. Този път над текста на резолюцията „здравата се е потрудил“ Суслов, който по това време е вече секретар на Централния комитет. Какво ли няма в нея! Сравняване на югославските ръководители с хитлеристите, обвинение в шпионаж, във влизане в един блок с империализма, в кулашко превъплъщение и т.н. Специфичните особености във вътрешнополитическото развитие на Югославия, отделни стъпки, различаващи се от Сталиновите схеми, както и предприетите в отговор някои твърди мерки на югославското ръководство по време на разгорещилата се борба, се квалифицират като действия на „слуги на империализма“, „ликвидиране на народнодемократичния строй в Югославия“. Днес дори е трудно да си представим колко далече са отвели ВКП(б) и другите комунистически и работнически партии амбициозността и великодържавието на Сталин. Върху цялата тази история лежи печатът на невъобразимите вреди, нанасяни от единоначалието.

Сега това принадлежи на историята. В „отлъчването“ на Югославия от социализма, предприето от Сталин, в опитите да се прилагат диктаторски методи спрямо суверенни страни и партии проличава почеркът му от 1929–1933 г., както и от периода 1937–1939 г. Хрушчов, макар и „обременен“ от близостта си със Сталин, ни дава да разберем, че все пак е по-добре шансът на съвестта да се използва късно, отколкото никога. Отиването му в Белград в края на май — началото на юни 1955 г. е едно от стъпалата, по които той се изкачи мъжествено на трибуната на XX конгрес на партията.

Ония няколко години, които съдбата отрежда на Сталин след края на Втората световна война, за „вожда“ са бурни, както и целият му живот след победата на Октомври. Грижите му сега се простират по-далече от границите на собствената му държава. В социалистическите страни, които с леката ръка на Жданов започват да се наричат „лагер“, възникват проблеми след проблеми. Всяка страна е получила възможност да върви по пътя на социалистическото строителство съобразно с принципите и особеностите, отговарящи на нейните национални традиции, на историческия й опит и на конкретната ситуация. Заедно с това намесата на Сталин, изискването му да се придържат към един модел, насаждането на бюрократични и догматични щампи в политическата структура и в общественото съзнание нанасят голяма вреда на общото дело. Особено когато се правят опити да се прилагат Сталиновите методи за ликвидиране на другомислещите. Сталин, който никога не е разбирал задълбочено икономиката, фактически спомага за механично пренасяне на съветския опит в страни с различни равнища на икономическо развитие, тръгнали по пътя към социализма. Погрешността на такива стъпки отдавна е очевидна.

Има основания да се предполага, че преди смъртта си той по всяка вероятност е започнал да се убеждава в неефикасността на „единния център“. Тъкмо „югославското поражение“ на „вожда“ го е накарало сигурно повече от всичко друго да преразгледа някои неща в арсенала си от догми. За това говори постепенното загубване на интерес у него към Информбюро. След „югославската афера“ се свикват още едно-две съвещания, а после Информбюро прекратява тихомълком съществуването си. Насаждането на командни методи в международното комунистическо движение явно се оказва неуместно.

В мрачните години на „студената война“ наред с образуването на социалистически лагер Сталин е могъл да преценява като значителни положителни фактори може би само две събития: създаването на Китайската народна република и на мощно международно движение за запазване на мира и предотвратяване на нова световна война. Краят на 40-те и началото на 50-те години са крайно тревожни. Понякога на човек му се струва, че политическите лидери са загубили разсъдъка си. Дори папата от Ватикана провъзгласява, че всеки католик, който оказва съдействие на комунистите, ще бъде отлъчен от църквата. Навсякъде се развихря „ловът на вещици“. Трудно бе да се повярва, че само след три-четири години държавите победителки ще застанат пред прага на нова война, този път помежду си. Заслепена от своята мощ, Америка не може да се примири, че се надига още един колос. В Пентагона готвят планове за ядрени бомбардировки над Съветския съюз. В тези условия Сталин продължава да води предпазлива политика, като раздува военните мускули на страната и в същото време внимава да не провокира бившия си съюзник. Вярно, не казва като Мао, че атомната бомба е „книжен тигър“, но многократно дава да се разбере, че и в една възможна война решаваща роля ще играят народните маси. Наистина, има един момент, когато на хоризонта мъждука тънка ивица светлина, обещаваща, както изглежда, отслабване на ледените ветрове. На 1 февруари 1949 г. европейският директор на агенция „Интернешънъл нюз сървиз“ Кингсбъри Смит изпраща на Сталин от Париж следната телеграма: „Официалният представител на Белия дом Чарлз Рос заяви днес, че президентът Труман би се радвал, ако има възможност да се съвещава с Вас във Вашингтон. Ще бъдете ли Вие, Ваше превъзходителство, готов да отидете във Вашингтон за тази цел? Ако не, къде тогава бихте били готов да се срещнете с президента?“

На другия ден Сталин отговаря:

„Благодаря на президента Труман за поканата му да го посетя във Вашингтон. Отиването ми във Вашингтон е отдавнашно мое желание, за което навремето съм говорил на президента Рузвелт в Ялта и на президента Труман в Потсдам. За съжаление, сега съм лишен от възможността да осъществя това свое желание, тъй като лекарите решително възразяват против всякакво продължително пътуване по море или по въздуха.“[15] Сталин предлага за място на тази среща Москва, Ленинград, Калининград, Одеса, Ялта, Полша или Чехословакия, тъй като е сигурен, че Труман непременно ще се откаже от срещата. Просто няма за какво да разговарят. Президентът е предполагал, че в Америка ще има по-големи шансове да накара Съветския съюз да казва това, което той иска да чуе. Но мисля, че с течение на времето Труман се е убедил в безплодието на тези надежди. На Сталин и през ум не му е минавало да се поддаде на диктат. Не без причина уводната статия на „Правда“ от 26 юни 1949 г. е озаглавена „Труман се запревъзнася“…

И отведнъж в този притихнал и уплашен свят, където се чуват само тропот на войнишки ботуши и дрънкане на оръжие, прозвучават неочаквано първите, макар и слаби гласове, приканващи към разум. През 1948 г. във Вроцлав се събират пацифисти от двата „лагера“, където „първа цигулка засвирват“ дейци от световната култура. Следващата стъпка на тази прогледнала по-рано от другата част на човечеството е свикването на световен конгрес на привържениците на мира в Париж.

Отначало Сталин поглежда скептично на това „интелигентско движение“, но после изведнъж усеща, че в него има големи неизползвани възможности. Той вижда, че при обстоятелствата, когато притежаващата атомно оръжие Америка е на практика неуязвима, войната поставя социалистическия лагер в крайно неизгодно положение. И затова е нужно да се използва максимално световното обществено мнение против силите, които искат да разрешат основното противоречие на епохата по ядрен път. През 1950 г. привържениците на мира предприемат най-грандиозната си акция — организират кампания за събиране на подписи под Стокхолмското възвание за мир. След по-малко от година членовете на комитета по организиране на акцията обявяват, че против войната са се подписали повече от 500 милиона души! Сталин и официалната съветска пропаганда изразяват своята поддръжка на идеята за мирно съвместно съществуване. Понякога ми се струва, че Стокхолмската кампания е изворът, началото на формирането на планетарно съзнание у човечеството, чиято същност е признаването на приоритетите на общочовешките ценности. Сега сме по-близо до тази цел, но колко важно е било да бъдат направени първите крачки!

Когато през април 1949 г. в Париж в зала Плейе се открива Световният конгрес на привържениците на мира, събрал около две хиляди делегати от всички краища на света, Сталин следи напрегнато хода му като политическо събитие от първостепенна важност. Той и Молотов сами определят състава на съветската делегация: А. А. Фадеев, И. Г. Еренбург, В. Л. Василевски, А. Е. Корнейчук, М. Турсунзаде, В. П. Волгин, П. Н. Федосеев, Л. Т. Космодемянска, А. Л. Маресиев. Сталин не може да не е изпитвал дълбоко вълнение (ако е бил способен на това), когато на 21 април „Правда“ съобщава, че американският певец Пол Робсън, завършвайки изказването си, запява от трибуната на руски арията от операта на И. И. Дзержински „Тихият Дон“, започваща с думите „От края и до края“. Възможно ли е било Сталин да не е усещал, че започва ерата на действителното народно влияние върху въпросите на мира и войната?

В тази свада на световете, когато ледените ветрове, които бяха замразили разума на политици и генерали, можеха всеки момент да съборят бариерата, отделяща мира от войната, Сталин получава огромна поддръжка от победилата китайска революция. Революцията в Китай значително променя съотношението на силите в света и структурата им.

Двадесетгодишната борба на китайския народ за социално и национално освобождение завършва триумфално на 1 октомври 1949 г. с провъзгласяването на Китайската народна република. На 5 октомври по указание на Сталин „Правда“ публикува уводната си статия „Историческа победа на китайския народ“, а с нея и четири портрета — на Мао Дзъдун и с малко по-малки размери на Чжу Дъ, Лю Шаоци и Чжоу Енлай. В статията се цитират думите на лидера на китайската революция: „Ако не съществуваше Съветският съюз, ако не беше победата в антифашистката Втора световна война, ако — което е особено важно за нас — японският империализъм не беше разгромен, ако в Европа не се бяха появили страните с нова демокрация… то натискът на международните реакционни сили, не ще и дума, щеше да бъде много по-силен, отколкото днес. Нима можехме да победим при такива обстоятелства? Разбира се, не.“ Така пише Мао Дзъдун в статията си „За диктатурата на народната демокрация“. Посочва се, че „се сбъдва гениалното предвиждане на другаря Сталин, направено още през 1925 г., че силите на революционното движение в Китай са неимоверни. Те още не са се изявили както трябва. Те тепърва ще се изявяват в бъдеще. Управниците на Изтока и Запада, които не виждат тези сили и не се съобразяват с тях в достатъчна степен, ще пострадат от това“.

Сталин следи извънредно внимателно събитията в Китай. Когато му съобщават, че в Пекин е пристигнал новият американски посланик Хърли и е заявил, че Америка ще оказва пълна поддръжка на Чан Кайшъ, на Сталин много неща стават ясни. Той разбира, че ако в Китай надделее влиянието на Съединените щати, положението на Съветския съюз ще стане още по-тежко. Първоначално Сталин не може да проумее борбата между Мао и Чан Кайшъ, дори предполага, че въстанието на милионите гладни маси няма никакво отношение към социалистическото или демократичното движение. Когато научава за преговорите по вътрешни въпроси между Чан Кайшъ и Мао Дзъдун, състояли се през октомври 1945 г. в Чунцин, Сталин се убеждава, че позицията на комунистите е по-реалистична и прогресивна.[16]

Навремето Сталин е писал доста за Китай. В събраните му съчинения са публикувани около десетина работи за китайската революция. От политическа гледна точка някои от тях са извънредно примитивни. Той твърди например, че „революционизирането на Изтока трябва да даде решителен тласък към изостряне на революционната криза на Запад. Атакуван от две страни — и откъм тила, и откъм фронта, — империализмът ще трябва да признае, че е обречен на гибел“[17]. Характерно е, че Сталин, изказвайки някои правилни твърдения за китайската революция, прибягва често към политическо менторство: „китайските комунисти са длъжни (тук и по-долу курс. на авт.) да обърнат особено внимание върху работата в армията, длъжни са да се заемат най-отблизо с изучаване на военното дело… Китайската комунистическа партия е длъжна да участва в бъдещата революционна власт в Китай“[18] и т.н. Заслужава да си спомним, че позицията на Сталин по „китайския въпрос“ е била яростно критикувана от Троцки. В предварителните бележки във връзка с изказването си пред VIII пленум на Изпълнителния комитет на Комунистическия интернационал през май 1927 г. изпадналият в немилост лидер пише: „Тезисите на др. Сталин може да се задържат само дотогава, докато партията е лишена от възможността да чуе критикуването им, а партийният печат под ръководството на Бухарин, вместо да публикува действителните ни възгледи, ни приписва собствените си измислици… Изцяло погрешните тезиси на Сталин са обявени фактически за неприкосновени.“[19] Троцки също не е бил във всичко прав, но е доловил неувереността и некомпетентността на Сталин по въпросите на Изтока, които в онова далечно време лидерите се опитвали да прикрият с революционни фрази с „универсално“ значение. Но с течение на времето Сталин ще разбере много неща от йероглифните плетеници на социалния живот във великата китайска страна. По всяка вероятност особената увереност в победата на комунистите се появява у Сталин не в резултат на военните им успехи, а когато през 1945 г. Чан Кайшъ произнася реч, от която проличава, че той е с намерение да запази антидемократичния режим.[20]

След края на Втората световна война Сталин прави доста, за да помогне на китайската революция — на Народоосвободителната армия на Китай (НОАК) е предадено голямо количество различно въоръжение и бойна техника, оказана е и друга помощ. От втората половина на 1947 г. вятърът на победата започва да надува платната на НОАК и в края на краищата Чан Кайшъ е принуден да бяга в Тайван. След победата на китайската революция отношенията се развиват в най-различни насоки. Тяхна кулминация е отправената покана до Мао Дзъдун да посети Москва във връзка с отпразнуването на 70-ата годишнина на Сталин.

Сталин чака с голяма доза недоверие срещата си с вожда на китайския народ. Макар по-рано да е говорил и писал много за Китай и за китайската революция, всъщност той не знае неговата история и култура, не се е запознал с много от особеностите на националната психология на китайския народ, не му е съвсем ясно какъв човек е Мао Дзъдун. Мао пристига в Москва на 16 декември 1949 г. Сталин се среща няколко пъти с него. Повечето от разговорите им не са протоколирани и поради това за изясняване на същността, съдържанието и насочеността им голямо значение имат спомените на Федоренко, известен съветски специалист по китайска култура (тогава преводач).

Трябва да предполагаме, че и за Мао всичко е било необикновено — той никога не е излизал от Китай, не е участвал в работата на органите на Коминтерна, имал е слаби контакти с представители на другите комунистически партии. Дори може да се каже, че тези двама души, сядащи няколко пъти на масата за преговори един срещу друг, са мислели различно; имали са различна скала на ценностите, били са представители на различни цивилизации. Макар да не са извънземни, все пак са много различни като лидери по социална нагласа и по култура. Марксизмът твърде слабо ги свързва. Мао е имал възможност да се позове на човека от Чан-цю (от класическото произведение на Конфуций „Пролет и есен“), а Сталин, който знае много цитати от класиците на марксизма, сега предпочита да повтаря себе си. В едно отношение у тях има нещо много общо: и двамата са прагматици.

Сталин с любопитство и усърдно скривано недоверие се вглежда в събеседника си. А той, отклонявайки се внезапно от разговора върху конкретните злободневни въпроси, въвежда съветския вожд в приказния и тайнствен свят на китайските притчи. Мао разказва за „Юй-гун, който преместил планините“. В древността живеел в Северен Китай старец на име Юй-гун (Глупавият дядо) от северните планини. Пътя от къщата му към южните земи преграждали две големи планини. Юй-гун решил да срине заедно със синовете си тези планини с мотика. Друг един старец на име Чжи-соу (Мъдрият старец) ги видял, разсмял се и казал: „С глупости се занимавате: къде ти ще сринете двете толкова големи планини!“ Юй-гун му отговорил: „Аз ще умра — ще останат децата ми, децата ще умрат — ще останат внуците и тъй ще се сменят поколение след поколение в безкрайна редица. Тези планини са високи, но вече по-високи не могат да станат; колкото сринем, с толкова ще се снишават; защо да не ни е по силите да ги сринем?“ И Юй-гун, без ни най-малко да се двоуми, продължил ден след ден да срива планините. Това разчувствало бога и той пратил на земята светиите си, които вдигнали и отнесли тези планини.[21] Сталин слуша речовития разказвач на китайски народни приказки, изпълнени с дълбок философски смисъл. Сега пак две планини тегнат върху китайския народ — империалистическата и феодалната. Китайската комунистическа партия отдавна е решила да срине тези планини. Тя също ще „разчувства“ бога, чието име е китайски народ. Съветският вожд се съгласява с китайския вожд и в унисон с Мао казва, че заедно не само две планини ще сринем. Както си спомня Федоренко, разговорите са били продължителни и напълно спокойни. Без да бързат, събеседниците опитват от време на време вкусно приготвените ястия, пийват по глътка отбрано вино и сякаш за да се намират на работа, си разменят по някоя дума по разни въпроси — международни, икономически, идеологически, военни. По време на тия дълги нощни гощавки се обсъждат и принципните положения на подготвяния договор за дружба, съюз и взаимна помощ. Една вечер, спомня си Федоренко, Мао разказа някаква случка от историята на борбата с гоминдановците. Оказали се в обкръжение, бойците не се предават и изпълняват призива на командира си: „Не се спирайте пред трудностите, не се бойте от изпитанията, гледайте на смъртта като на възвръщане.“ Сталин дълго се опитваше да си изясни смисъла на „възвръщането“. Мао му обясняваше търпеливо, че в дадения случай йероглифът „възвръщане“ означава презрение към смъртта като форма на връщане към първичното им състояние, тоест по всяка вероятност бойците нямало да изчезнат като материя. Проницателен като събеседник и внимателен като слушател, Сталин обърна внимание не само на безстрашието, но и на мъдростта на командира.[22]

Така са разговаряли двамата лидери на двете огромни страни. Срещата им е оценена като наистина историческа, ознаменуваща много големи промени върху глобалната шахматна дъска на световната политика. У Сталин предубеждението бавно се стопява; той дълго време не се доверява на Мао Дзъдун. Изглежда, изиграла е своята роля получената информация за Мао: недружелюбно отношение към китайските кадри, учили се в Москва, демонстративна безучастност на китайския лидер по време на критичните ситуации край Москва и Сталинград в годините на войната и други подобни факти.

Но постепенно, с все по-голямото сближаване между Китай и СССР, с активизирането на американската позиция на Пекин и ролята му в корейската война отношението на Сталин към китайския вожд се изменя. Мисля, че и съветският лидер е създал у Мао твърде сложно впечатление. Но едно е несъмнено: държавническата мъдрост и величавото спокойствие, които Сталин добре умее да демонстрира, както и абсолютната му самоувереност са затвърдили в съзнанието на китайския ръководител представите за силата и целенасочеността на съветската партия и държава. Подписването на договора на 14 февруари 1950 г. отслабва опасното въздействие на ветровете, раздухвани от „студената война“. Кулминацията на напрежението съвпада тъкмо с годината, когато двата велики народа поемат пътя на дружбата. Мисля, че приемниците на Сталин (както и самият Мао) навремето са направили много по-малко от възможното, за да запазят ония добри отношения, които бяха започнали да се създават през 50-те години. Една от причините е специфичното, а понякога и направо негативно отношение на Мао спрямо разобличаването на култа към личността, към XX конгрес на КПСС и към всичко, свързано с тях. Крепкото ръкостискане на двамата гиганти, погледнато исторически, не продължава дълго. Сега, слава богу, двете страни отново си стискат здраво ръцете. Иска ми се този път да е за дълго.

Студени ветрове духат не само откъм Запад, но и откъм Изток. Дислокацията на американските и съветските войски в Корея веднага след войната предопределя създаването на различни политически структури в северната и в южната половина на полуострова. След като на 10 май 1948 г. след изборите в Южна Корея са създадени законодателни и изпълнителни органи, на 25 август същата година се произвеждат избори и в Северна Корея. Образуват се фактически две държави, които изкуствено разделят корейската нация. След изтеглянето на съветските войски от Северна Корея същото правят и американците. Всяка от страните смята, че по-голямата част от населението на полуострова поддържа нейното правителство. За съжаление други съветски, китайски и корейски документи освен ония, които се публикуват тогава във вестниците, не са известни на обществеността. Но е ясно, че конфликтът започва поради стремежа на всяка от страните да разпространи господството си над цялата корейска територия. Имах възможността да установя от редица косвени източници, че Сталин се е отнасял твърде предпазливо към изострянето на ситуацията на полуострова. Още от самото начало е правел всичко възможно, за да избегне пряката конфронтация. По този въпрос Мао е бил настроен решително. По време на няколкото срещи на Сталин с Мао Дзъдун през декември 1949 и февруари 1950 г. в Москва те са обсъждали проблемите на Корейския полуостров. Сталин е разбирал, че американците са се отдалечили от Потсдамските споразумения за Корея толкова много, че не е възможно да бъде създадена безболезнено единна държава. Освен това се е отнасял подозрително и към американската идея за опекунство над Корея, както и към „свободните“ избори. Защото в Южна Корея, където се намират американските войски, живее значително по-многобройно население. Линията по 38-ия паралел е определена през 1945 г. като временна демаркационна линия между американските и съветските войски без каквато и да е политическа обосновка. По-късно, когато тя става държавна граница, излиза наяве географската й несправедливост, тъй като сериозно ощетява северняците.

Махалото на войната силно се люшва няколко пъти. Високото напрежение по демаркационната линия непрекъснато расте. В началото на бойните действия, които започват на 25 юни 1950 г., войските на КНДР нанасят силен удар, после овладяват Сеул и излизат на река Нактонган. За американците това е силен удар. През септември американските войски, сдобили се с поддръжката на Съвета за сигурност при ООН (съветският представител не участва в гласуването и не може да използва правото на „вето“), организират голям десант в Инчон и контранастъпление от пусанския плацдарм. Ударът е толкова силен, че американските и южнокорейските войски, без да спрат на 38-ия паралел, завземат Пхенян, а към края на октомври окупират значителна част от Корейската народнодемократична република. Обратно, сега се създава ситуация, при която изглежда, че американците са постигнали своето. Още повече защото на редица места американските войски стигат до границата с Китайската народна република. Според наличните данни Сталин е бил принуден да се съгласи с предложението на Мао Дзъдун китайците да окажат непосредствена помощ на КНДР, макар че това е водело до увеличаване на опасността от ескалация на войната. Американците се заслоняват зад синия флаг на ООН, а китайците прибягват към „доброволчество“.

Нужно е да се отбележи, че корейският конфликт е укрепил доверието на Сталин към Мао, а следователно и отношенията между СССР и КНР като цяло. Когато към 30 китайски дивизии тръгват напред, обстановката отново рязко се изменя. Китайските и севернокорейските войски не само освобождават територията северно от 38-ия паралел, но се и придвижват на 100 километра по̀ на юг. Към средата на лятото на 1951 г. моралният дух на американските войски и военният престиж на Съединените щати значително падат. Сталин усеща, че е настъпил най-отговорният и опасен момент. Американците може да не се примирят с поражението си и да използват последния си, ядрения аргумент. След 1945 г. може би тогава се е появила най-очевидната заплаха от трета световна война. Американският генерал Макартър настоява Манджурия да бъде бомбардирана. Труман дава да се разбере, че не е изключено да бъде използвано ядрено оръжие. Духват не студени ветрове, а полярни урагани. Вече нито Сталин, нито Мао могат да допуснат, че американците ще понесат поражение. Настъпват две дълги години на преговори, по време на които ожесточените боеве на Корейския полуостров не стихват. Американската авиация господства във въздуха, а на земята господстват китайските „доброволци“. При създалата се ситуация Сталин разбира, че и двете страни нямат друг изход, освен да тръгнат към компромис. И не се е излъгал в това. Но окончателно споразумение се постига няколко месеца след смъртта му, през юли 1953 г.

Анализирайки ролята на Сталин в корейската война, роля силно камуфлирана в много отношения, дойдох до един важен извод, който на пръв поглед не изглежда пряко свързан с конкретните национални интереси на воюващите страни. По мое мнение войната в Корея показа за пръв път, че в съвременния свят, все още разделен на блокове, при критични сблъсъци на интересите на Запада и Изтока е неизбежна ситуация „пат“. До първия пат двете страни стигат именно в Корея, до втория — по време на карибската криза. Но за втори път мъдростта успя да победи. А дали Сталин е успял да осъзнае корейските уроци — трудно е да се каже. Ясно е само, че в Америка май по-късно осъзнават това. Напалмът, заплашването с ядрена бомбардировка, издръжката на войски на много хиляди километри от собствената територия, многогодишното непризнаване на Китай, авантюрата във Виетнам показват, че залагането само на силата изживява времето си. Съветският съюз ще почувства това, и то болезнено, много по-късно, заради Афганистан. След корейската война светът видя, че Америка не е всесилна. В корейския конфликт Сталин е бил по-предвидлив. След югославския студен „душ“ той се връща към традиционната си предпазливост. Може би го е научило на нещо поражението му в схватката с Тито, когато, без много да му мисли, натрупа куп грешки, чиято цена не е лесно да се установи и днес?

Апогеят на култа, който съвпада със седемдесетата годишнина на „вожда“, беше достигнат по своеобразен начин благодарение на великата победа от 1945 г., върху вълните на личната слава и апологията на насилието. Консервирането на системата беше съпроводено от ледени ветрове както в отечеството ни, така и отвъд границите му.

[1] Kennan. Memoirs (1925–1950). N.Y., 1969, p. 583–598. ↑

[2] ЦГАОР, ф.9401, оп.2, д.135, т.II, л. 287–296. ↑

[3] Truman, II. Mémoires, t.II. L’Année des décisions. Paris, 1955, p.117. ↑

[4] Marcon, L. La Guerre froide: l’angrcnage. Paris. Editions complexe, 1987, p.193. ↑

[5] ЦГАОР, ф.9401, оп.2, д.151, т.VIII, л. 90–112. ↑

[6] ЦГАОР, ф.9401, оп.2, д.176, т.II, л. 235–254. ↑

[7] Пак там, д.149, т.VI, л.35. ↑

[8] Пак там, д.176, т.II, л.360. ↑

[9] ЦПА ИМЛ, ф.77, оп.5, д.54, л. 14–15. ↑

[10] ЦПА ИМЛ, ф.77, оп.3, д.92, л. 47, 55. ↑

[11] Белградская операция. М., 1964, с.85. ↑

[12] Джилас, М. Разговоры со Сталиным. Нью-Йорк, 1962, с 169–176. ↑

[13] ЦПА ИМЛ, ф.77, оп.3, д.105, л. 1–8. ↑

[14] ЦПА, ИМЛ, ф.77, оп.3, д.106, л. 5–7, 17–19. ↑

[15] Правда, 3 февраля 1949. ↑

[16] ЦГАОР, ф.9401, оп.2, д.2223, л.291. ↑

[17] Сталин, И. В. Соч. Т. 7, с.231. ↑

[18] Сталин, И. В. Соч. Т. 8, с. 363, 364, 367. ↑

[19] ЦПА ИМЛ, ф.325, оп.1, д.155, л.За. ↑

[20] ЦГАОР, ф.9401, оп.2, д.2223, л.301. ↑

[21] Мао Цзэ-дун. Избранные произведения. Т.IV. М., 1953, с.580. ↑

[22] Правда, 23 октября 1988. ↑

ГЛАВА ВТОРА

СЯНКАТА НА ЦЕЗАР

Не биваше Цезар да си устройва триумф над нещастията на отечеството…

Плутарх

Когато прелиствах сборник от документи за Отечествената война през 1812 г., дълго не можах да откъсна очи от едно писмо на Михаил Иларионович Кутузов до жена му:

„Август 19-и 1812. Пристанището край Гжатск.

Аз, слава богу, съм здрав, моя съпруго, и храня много надежди. Духът в армията е необикновен, добри генерали има твърде много. Вярно, време няма, моя съпруго. Боже, благослови децата.

Верен съпруг Михайло (Голенишчев) Кутузов“

Възхитителен лаконизъм, изпълнен с дълбок смисъл, сила и благородство. Само хора с нравствено величие пишат такива писма. Сталин никога не го е имал. За него човешките отношения се ограничават в рамките на класовата борба и политиката.

В обширния многотомен фонд „Кореспонденция с другаря Сталин“ няма такова писмо. На „вожда“ докладват. Той реагира. Често пъти устно. Понякога просто адресира донесенията и съобщенията до Берия, Молотов, Маленков, Вознесенски, Хрушчов и неколцина още. В неговата „Кореспонденция“ няма нещо такова, което би могло да бъде отнесено към епистоларния жанр. Той не е способен да напише, макар и кратичка, но вълнуваща бележчица до свой приятел или молител. Резолюциите му са сухи, еднообразни — „Съгласен“, „Несъгласен“. Запазени са всичко на всичко само няколко писма на Сталин, които, с изключение на едно-две до дъщеря му, са лишени напълно от човешкото у човека. Огромното количество документи, минаващи всеки ден през него, той преглежда бързо и ги изпраща на изпълнителите за решаване на конкретните въпроси или казва на Поскрьобишев какво да направи. В следвоенните резолюции няма и сянка от съмнения, размишления и колебания. Ако е имал, излагал ги е устно. „Железният“ човек иска да остане такъв и в историята.

Сталин, който слага епизодично някакви загадъчни знаци в черната си тетрадка, много пъти се връща към мисълта вместо „Кратката биография“ да бъде създаден голям, монументален труд за него. Това личи от указанието му за „инвентаризиране“ на архивите, от отделни, изказвани на глас размисли в присъствието на Жданов, Булганин и Поскрьобишев, от нееднократните му разговори с Александров, Митин и Поспелов (създателите на официалната му биография) по въпросите на партийната историография, от тълкуванията за „ролята на Лениновите ученици“. Той често се връща към миналото. От година на година мислите му все по-натрапливо го отнасят към началото на века, към борбите след революцията, към имената и ликовете на ония, с чиято съдба той самият се е разпореждал. Понякога му напомнят за миналото и роднините на бившите му съратници. След редовния си доклад за извършеното Берия слага от време на време на бюрото му списъци с имената на роднини на известни партийни дейци, разстреляни като „народни врагове“ или осъдени на безпросветен мрак в някой концентрационен лагер, които се обръщат с писма лично към „вожда“. Очите на Сталин пробягват по списъците и обикновено мълчаливо, без дума да отрони, „вождът“ ги връща. На Берия всичко е ясно, той прибира книжата в папката и напуска кабинета. „Нека си носят кръста“ — мисли си диктаторът. Никак няма да го радва перспективата да се завърнат в Москва, Ленинград и в други градове стотици, хиляди жени, деца, племенници и внуци на негови другари по партия. А и колко нови грижи за властите, за „органите“! Не, нека да си останат там, където са.

Все пак пита понякога за някои:

„И какво иска? И тя ли моли за освобождаване?“ — поглежда той с упрек Берия. А той изважда чевръсто от папката препечатаното на пишеща машина писмо на човека, чието име е заинтересувало „вожда“.

Последния път писмото беше от роднина на Феликс Едмундович Дзержински — Ядвига Йосифовна, живееща в Москва на улица „Потаповска“. Молителката се застъпваше за майка си Ядвига Генриховна Дзержинска, осъдена от „Особеното съвещание“ и намираща се вече много години в лагерите край Караганда. Дъщерята пише: „… мама е много болна, страда от туберкулоза на белите дробове, скорбут и бруцелоза. Състоянието й е много тежко“[1].

Сталин се пренася мислено в ония далечни години, когато по заръка на Ленин пътуваше заедно с Дзержински към Източния фронт, към Вятка и към Петроград за организиране на отпор против Юденич… Боже мой, колко отдавна беше всичко това! И лицето на Дзержински отдавна вече се е изтрило в паметта му. Но защо такива хора имат съмнителни роднини, деца и внуци? И после, какво общо има тук някоя си Ядвига Генриховна? Не, нека с тия въпроси се занимава Берия.

На Сталин му липсва и най-елементарното човешко състрадание. Но като че ли най-страшното е, че „вождът“ никога нито е можел, нито е искал, макар и мислено, да се постави на мястото на жертвата, на човека, чиято съдба зависи от неговата воля. Студенината — тази най-страшна болест на човешката душа — завинаги е „вледенила“ у него всякакво човешко чувство. Вглеждайки се в поредния списък, диктаторът се учудва: колко много са живите още измежду ония, които отдавна трябваше да изчезнат от лицето на земята!

„Тази също ли моли за някого?“ — разговаряйки сякаш със себе си, измърморва тихичко Сталин и тиква пръста си под името Радек.

„Не за себе си моли, дъщерята на Радек“ — пояснява Берия.

„Аз, София Карловна Радек, родена в 1919 г., Ви пиша това писмо и Ви моля да ми обърнете внимание…“ Сталин си спомня, че никой май не е писал така възторжено за него като Радек. Добро перо имаше той… Например колко хубаво се беше изказал за него като вожд: „В годините на Октомврийската революция виждахме Сталин не само в щаба на революцията, но по-често на предната бойна линия. Когато Москва е заплашена от примката на глада, той намира хляб; когато обръчът от враждебни сили се затяга застрашително около Царицин, той организира там отпор; когато опасност заплашва Петроград, той проверява там бастионите. Той вижда революцията не по съобщенията, той я гледа право в лицето, той вижда нейните недосегаемо извисили се полети, вижда и дъното й. И така, очи в очи с нея, завършва окончателното развитие на Сталин като вожд на революцията.“[2]

Тогава Сталин много хареса тия негови думи. А после го постави на подсъдимата скамейка заедно с Пятаков главно защото го подозираше в трайни симпатии към Троцки. Та нали му бяха доложили, че е писал на изселения в Алма Ата „изтъкнат вожд“! Както и Троцки на него![3] Макар че Радек се силеше после да си върне отново доверието му. Сталин дори беше видял писмото от Троцки, беше му го донесъл Блюмкин, а той тогава го предаде на Ягода, без да го разпечатва… Стигаше му само да види, че изгнаникът е писал писмо не на някого си, а на Радек… Не, троцкист беше Радек и троцкист си остана. Все пак, когато утвърждаваше проекта за присъда, представен му от Улрих, замени наказанието на Радек с лагер, вместо да бъде разстрелян. По-късно му казаха, че скоро след това Радек е умрял…

Та, какво пише сега дъщерята на Радек?

„Баща ми Карл Бернхардович Радек беше осъден на 30 януари 1937 г. като народен враг на 10 години тъмничен затвор. След половин година с решение на «Особеното съвещание» аз и моята майка Р. М. Радек бяхме изселени за пет години в гр. Астрахан. В Астрахан майка ми беше арестувана и беше изпратена за 8 години в темниковските лагери, където и почина… През ноември 1941 г. ме изселиха от Астрахан с предписание «Има право да живее само в Казахстан». Излишно е да описвам всички страдания, които трябваше да изпитам. Срокът на изселването ми изтече през юни 1942 г… Нали аз също съм човек. Ако съм дъщеря на народен враг, нима това означава, че и аз съм враг? Когато през 1936 г. арестуваха баща ми, бях на 17 години и ето че от 17-годишна нося позорното петно на «враг». Имам образование, но в Челкар няма работа по специалността ми. И до ден-днешен нямам паспорт. Началникът на НКВД в гр. Челкар др. Иванов не дава никакъв отговор на моето питане. Помогнете ми да изкупя вината на баща си!“[4]

„Ето, тъй трябва да се говори!“ — помисли си Сталин. Не са отишли напразно изселванията и заточаванията. Така и трябва да бъде: всички тия „сродници“ трябва да стоят там, докато разберат, че те също са виновни. А после нека изкупуват вината си! Но това е работа на човека, който не сваля сега от него мъничките си очички…

Такива писма го връщат в миналото. Както и днешната статия в „Правда“ — „Забележителен болшевишки документ“, — посветена на поредната годишнина от изказването му пред февруарско-мартенския пленум на ЦК на ВКП(б) от 1937 г. Изглежда, Н. Михайлов, който е подписал статията, е отбелязал вярно — продължава разсъжденията си Сталин, — че тогава бях „мобилизирал партията и съветския народ за пълното унищожаване на агентурата на чуждите империалистически разузнавания. А това доведе до по-нататъшното укрепване на съветската държава“. Но от върха на изминалите години той иска да вижда не сенките на отишлите си завинаги някогашни негови съратници, а онова, което е създал.

Под неговото ръководство за по-малко от три десетилетия възникна могъща държава, с която са принудени сега да се съобразяват всички в света. Нима не е така? Но защо между резултата и процеса се пораждат тъй често несъответствия, противоречия? Защо има толкова много недоволни? Защо нито едно голямо дело не помръдва, ако той не даде команда? Защо не намаляват враговете, изменниците, предателите? Ето, само преди няколко дни му се наложи да удовлетвори молбата на министъра на вътрешните работи: „Численият състав на специалните лагери е определен сега на 180 хиляди души. Министерството на вътрешните работи моли за разрешение капацитетът на специалните лагери да бъде увеличен със 70 хиляди души и да нарасне на 250 хиляди.“[5] Нали там трябва да бъдат изпращани специалните врагове, които не искат да се разоръжат? Значи броят им расте? А Берия пък казва, че исканията на министерствата да получат работна сила от състава на специалния контингент са толкова големи, че въпреки увеличаването на контингента тези техни молби не могат да бъдат удовлетворени. Колко милиони хора минаха през лагерите, а броят на подозрителните не намалява! Ето, на Запад твърдят, че обществото, което той създаде, било „тоталитарно“. Пишат, че той бил „бащата“ на ново явление в обществения живот и в политиката и му дават името „сталинизъм“. Ами и той самият кажи-речи смята, че е дошло времето да се говори за „марксизъм-ленинизъм-сталинизъм“, но засега това изобщо няма да свърши работа. Ще му дойде времето. А враговете… Враговете затова са и врагове, за да хулят всичко, което той е създал с цената на целия си живот. Троцки, Хилфердинг, Розенберг и Абрамович твърдяха, че сталинизмът бил „измяна спрямо болшевизма“. А Карл Кауцки малко преди смъртта си измъти откритието, че в Русия „се появиха още по-силни и жестоки стопани, а пред пролетариата израснаха по пътя му към социализма още по-големи спънки в сравнение с ония, които съществуват в развитите капиталистически страни с вкоренена демокрация“[6]. Какво друго може да се очаква от такива хора? Та те и Ленин не пощадиха!

Предполагам, че такива мисли са спохождали Сталин. През целия си живот той е вярвал само в борбата. И в новите „измишльотини“ на буржоазните апологети чува само отглас от тази вечна борба — страха и злобата им. Ето и „Правда“, която посвети неотдавна на последните издания на британската и американската енциклопедия голяма статия под наслов „Енциклопедии на мракобесието и реакцията“, съвсем правилно пише, че в казаното „за социализма и комунизма клеветнически се твърди, че при комунизма не се полагат грижи за щастието на хората“[7]. Та какво ли друго още могат да пишат? Това са същите ония драскачи, които, бог знае защо, пишат и за сталинизма, възмущава се „вождът“. Той не знае, че в страната, в която е смятан за земен бог, ще дойде време, когато хората също ще си зададат въпроса: що е сталинизъм и каква е същността му?

[1] ЦГАОР, ф.9401, оп.1, д.2180, л. 120–121. ↑

[2] Радек, К. Портреты и памфлеты. Книга II. М., 1934, с.19. ↑

[3] ЦПА ИМЛ, ф.326, оп.1, д.113, л.72. ↑

[4] ЦГАОР, ф.9401, оп.1, д.2180, л.50-51. ↑

[5] ЦГАОР, ф.9401, оп.2, д.269, т.I, л.169-170. ↑

[6] Kautsky, K. Die Aussichten des Sozialismus in Soviet Russland. — In: Die Gesellschaft, vol. Il, S. 437–438. ↑

[7] Правда, 18 ноября 1948. ↑

АНОМАЛИЯ В ИСТОРИЯТА

Няма да скрия, че когато започнах да събирам материали за тази книга, ми се струваше, че всичко, създадено от народа, е едно, а Сталин с неговите престъпления — друго. Така историята веднага ставаше по-проста, по-разбираема, по-достъпна. Но с навлизането ми в миналото — разглеждането на многобройните архивни дела, разговорите ми с участници и очевидци на тогавашни събития и размислите ми върху постигнатото — все повече се уверявах, че всичко е значително по-сложно. Примамливо е да бъде осъден не само Сталин, но и обкръжението му с цялата могъща бюрократична наслойка, или, както Кауцки я нарича, „новата класа“. И това до голяма степен ще е правилно. Но пък до голяма степен ще бъде и неправилно. Ние забравяме понякога, че Сталин и всичко свързано с него е израснало върху почвата на марксизма. Сталин не се „прехвърля“ в болшевишката партия от друга партия, не е извършил, буквално погледнато, държавен преврат, както говорят сега някои. Той създава Сталинов социализъм. И през цялото време се кълне в Маркс, Енгелс и Ленин, позовава се на тях, цитира ги. Приглася му цялата партия.

Ленин пише с поразителна проницателност, че ценното в теорията на Маркс е нейната критичност и революционност. „И последното това качество е наистина присъщо на марксизма всецяло и безусловно, защото тази теория непосредствено поставя за своя задача да разкрие всички форми на антагонизъм и експлоатация в съвременното общество, да проследи еволюцията им, да докаже преходния им характер…“[1] Да, именно преходен характер. Кой знае защо, много марксисти решиха, че това се отнася само за експлоататорското общества. С помощта на партията Сталин все повече се отдалечава от Лениновата концепция. Когато най-светлите умове в партията разбират това, вече е късно. Бюрократичната система има тази особеност, че много бързо се формира и е страшно издръжлива и жилава.

Една от главните злини на социалистическото развитие дойде именно от грешката ни, че възпявайки диалектиката на думи, ние често само „кокетничехме“ с нея, абсолютизирайки заедно с това много изводи и формули на научния социализъм. А нали самите основоположници на марксизма предпазваха от такава грешка. В едно от своите писма до Енгелс Маркс поддържа становището, че политическата икономия може да се превърне в истинска наука „само ако вместо противоречащи една на друга догми се разглеждат противоречащи един на друг факти и действителните противоречия, които са скрита подкладка за тези догми“[2].

В навечерието на Октомври, когато Ленин се крие от копоите на Временното правителство, той написва забележителни редове за развитието на бъдещия комунизъм: „Той произхожда от капитализма, развива се исторически от капитализма, резултат е от действията на такава обществена сила, която е родена от капитализма. У Маркс няма и сянка от опити да съчинява утопии, безцелно да гадае за онова, което е невъзможно да се знае предварително.“[3] Защо повтарям тези известни истини? Причината е, че след смъртта на Ленин на тях бързо се обръща гръб. Започва се избирателното използване на марксизма и най-главното — няма творчество.

Нито Маркс, нито Енгелс са могли да предвидят не само подробностите, но и едрите „панели“ в конструкцията на бъдещата сграда. Но още от самото начало много от догмите в миналото се приемат просто на вяра. През 20-те години „вождовете“ често казват „Работническата класа не може да греши“, „Партията не може да греши“, а ето че грешаха… В началото за тези грешки се опитват да говорят мнозина. Често тези, които грешат, не са малко. През ноември 1917 г. Горки публикува в „Новая жизнь“ статията „На вниманието на работниците“, в която пише:

„Владимир Ленин въвежда в Русия социалистическия строй по метода на Нечаев — «с пълна пара през блатото»…

Като накараха пролетариата да се съгласи с унищожаването на свободата на печата, Ленин и слепите му поддръжници узакониха за враговете на демокрацията правото да запушват устата на другите, заплашвайки с глад и погроми всички, които не са съгласни с деспотизма на Ленин и Троцки; тези «вождове» оправдават деспотичната власт, против която така мъчително дълго се бореха всички най-съзнателни сили на страната.“[4] За съжаление предупреждението за опасността от „деспотична власт“ не е било чуто нито тогава, нито по-късно.

Всички ние сме съгласни, че в теорията на научния социализъм Сталин нищо не е „измислил“, не е мръднал нито на крачка в позитивен смисъл. Опира се на марксистки схеми, много от тях с полувековна давност, без диалектическото, творческото им осмисляне. По същината, по характера на прилагането и реализирането на тези схеми принципни възражения възникват у малцина. Сталин се придържа към „буквата“ на марксизма. Например, когато иска да смаже Бухарин през април 1929 г. на пленума на ЦК на ВКП(б), той заявява:

„Ленинизмът несъмнено е за здрав съюз с основните маси на селячеството, за съюз със средните селяни, но не за всякакъв съюз, а за такъв съюз със средните селяни, който осигурява ръководната роля на работническата класа, заздравява диктатурата на пролетариата и улеснява унищожаването на класите.“ (И по-нататък, цитирайки Ленин) „Какво значи да ръководим селячеството? Това значи, първо, да следваме линия за унищожаване на класите, а не на дребния производител. Ако се отклоним от тази линия, най-съществената и основната, тогава бихме престанали да бъдем социалисти…“[5]

Както виждаме, по форма Сталин се придържа към „буквата“. Поддържат го. Той смачква ония, които се осмеляват да се отклоняват от „буквата“. Но „затвърдявайки“ социализма, Сталин превръща разсъжденията, полемиката и предположенията на класиците в догма, а после преиначава и тази догма в угода на цезаризма. Ето защо не е грешка да се каже, че сталинизмът е израсъл върху марксистка почва, но се е подхранвал с изопачени постулати и изводи на марксизма. От това не следва, че марксизмът е виновен за сталинизма. Като концепция за светогледа и методологията при осмислянето на философските, икономическите и социално-политическите схващания за обществото, природата и мисленето марксизмът не е отговорен за начина на интерпретирането му. Марксизмът не е сборник от рецепти, не е готварска книга. Не е и план за политически действия. Но Сталин разбира марксизма именно така.

Когато през януари 1933 г. обобщава резултатите от първата петилетка и говори за резултатите „в областта на борбата с остатъците от враждебните класи“, Сталин интерпретира един от марксистките тезиси така: „Някои другари разбраха тезиса за унищожаването на класите, създаването на безкласово общество и отмирането на държавата като оправдание за леността и благодушието си, оправдание на контрареволюционната теория за затихване на класовата борба и отслабване на държавната власт. Не ще и дума, че такива хора не могат да имат нещо общо с нашата партия. Унищожаването на класите се постига не по пътя на гасенето на класовата борба, а по пътя на разпалването й.“[6] Безапелационното, механичното и примитивно разбиране на марксистките идеи е предвестник на бъдещите нови злощастия. Но тях Сталин ще представи за победа и ще ги накичи с марксистко знаме. След като канонизира за фундаментална тази изкълчена постановка на марксизма за класовата борба, Сталин идва до онзи модел на социални отношения, който ние днес решително осъждаме. Но не бива да се премълчава и фактът, че още в един по-раншен етап, много преди Сталин, в пропагандирането на марксизма възниква тенденцията да се абсолютизира доста от онова, което е изречено от великите мислители. Сталин е един от тия, които наследяват и упорито развиват тази тенденция.

Всичко казано дотук в никакъв случай няма за цел да „оправдае“ едно или друго у Сталин или в сталинизма. В никакъв случай. Но появилите се през последните години многобройни публикации често свързват всички деформации, всички грешки и престъпления само с един човек. Ако беше така, ние отдавна вече да сме се освободили от сталинизма. Но Сталин умря, а сталинизмът е още жив. Струва ми се, че в исторически план сталинизмът е станал една от възможностите (крайно негативна) за реализиране на изложените в марксистката доктрина идеи. Вековният стремеж на хората към свобода, щастие, равенство и справедливост е изразен извънредно привлекателно в теорията на марксизма. Последователите му често са на мнение, че самият опит да се интерпретират творчески постулатите на марксизма е вече ерес, отстъпничество, ревизионизъм. Постепенно се създава такава обстановка, в която всеки различен от наложилия се вече в марксизма възглед започва да се смята за дълбоко враждебен. И се стига до етапа, когато марксизмът придобива в известна степен характер на политическа доктрина, която полага усилия не толкова да се приспособи към променящите се условия, колкото да приспособи условията към своите изводи. Ленин и до последните си дни (а за това говорят особено красноречиво тъкмо последните му работи) се стреми да насочи мисълта и делата на болшевиките към действителността, към сложните реалности на битието, към кълбото от противоречия, умножаващи се все повече в огромната селска страна. Трагедията на руската революция е в това, че достигналото високо интелектуално равнище обкръжение на Ленин е било на едно стъпало по-ниско от интелекта на гения. Затова именно тенденцията към канонизиране и догматизиране на марксизма се засилва значително след смъртта на Ленин. По силата на обстоятелствата, за които стана дума по-рано, на кормилото на партията и държавата се оказва човек, склонен повече от другите към механично следване на марксистката доктрина.

Сталинизмът използва максимално увлечението на руските революционери по радикализма — в името на идеята е оправдано да бъде пожертвано всичко — историята, културата, традициите, животът на хората. Фетишизирането на вкаменилия се идеал се превръща в крайна сметка в пренебрежително отношение към потребностите на конкретните хора в конкретното време. Руският радикализъм намята тогата на революционния романтизъм, отричащ еснафското благополучие и буржоазната култура. Сталин става изразител на тези възгледи — в името на възтържествуването на идеята е позволено всичко! И никой никога не възразява, че това е дълбоко антихуманна мисъл, социален грях пред народа. Тук може да се открие някаква прилика например между Сталин и Троцки. Диктаторът свързва активното развитие на своята страна с „победата на социализма във всички страни“. Намиращият се в съвсем друго положение Троцки, смъртен враг на главния си опонент, възвестява: „За социализъм! За световна революция! Против Сталин“![7] Въпреки явно противоположните позиции на двамата „изтъкнати вождове“ в политическо отношение техният радикализъм е роден на руска почва от преклонението им пред идеята във вреда на действителността. Той отхвърля историческото равновесие, баланса на идеите, закономерностите на реалния живот. Главното е „да се изпревари“, „да се събори“, „да се разруши“, „да се сломи“, „да се пречупи“, „да се разобличи“, „да се притисне“… Революционният радикализъм, върху който паразитства Сталин, създава с методична очевидност нова псевдокултура. А главното място в нея е отредено на идеите. Мисля, че без това пояснение анализът на сталинизма като аномалия в историята ще бъде непълен.

Изглежда, ще трябва да си припомним един от аспектите на борбата, съпровождала революционното развитие в навечерието на Октомври и по-късно. Нямам никакво намерение да оневинявам меншевиките, които, макар и да се представят за работническа партия, носят в значителна степен печата на дребнобуржоазния реформизъм. Но не бива да отминаваме слепешком обстоятелството, че с голяма настойчивост те се обявяват против догматичните, крайните, доктринерските забележки, дехуманизиращи и „обезсилващи“ отвътре марксизма. В последна сметка меншевизмът се оказва безплоден в политически смисъл и това Ленин блестящо доказва. Но меншевишката критика по адрес на Сталин помага да бъдат по-добре разбрани някои страни на сталинизма.

Лидерите на меншевишката емиграция (Мартов, Абрамович, Дан, Николаевски, Долин, Шварц, Югов) дълго време се опитват да водят, образно казано, борба на два фронта: да защищават идеалите на революцията в Русия и едновременно с това да критикуват израждането й. До 1965 г. меншевиките имат и свой печатен орган — „Социалистический вестник“. Най-влиятелни в ръководството (а то се нарича „Задгранична делегация“) са били все повече симпатизиращият на СССР Ф. И. Дан, умрял в 1947 г., и придържащият се непоколебимо към антисъветските си възгледи Р. А. Абрамович, починал през 1963 г. След смъртта на Ленин острите критики от страна на стопяващите се бързо групички от меншевики се насочват против „антидемократичните методи на Сталин“. Обречени да живеят далече от родината си, най-проницателните сред емигрантите виждат ясно, че Сталин се е откъснал от Ленин. Одобрявайки например новата икономическа политика (НЕП), меншевиките изказват следната интересна мисъл: новата линия в икономиката трябва да бъде съпътствана от сериозно обновяване и в политиката, тогава бонапартистките тенденции в СССР може да не се развият.[8] Корените на порасналите цезарски тенденции меншевиките виждат в обстоятелството, че партията на болшевиките, имаща „работнически произход“, се превръща все повече в оръдие на малка групичка хора. Според меншевиките засилващата се роля на една личност заплашва партията с израждане. Абрамович например смята, че само партия, допускаща плурализъм, може да бъде гарант за развитието на демокрацията. Не може да не се съгласим с тези трезви разсъждения.

Как меншевиките оценяват Сталин? В спектъра от възможности за негативното развитие в СССР, казват те, изпъкват две: контрареволюция и лъжереволюция. Осъзнавайки това или не, меншевишките лидери смятат, че Сталин е тръгнал по втория път. По тяхно мнение същността на сталинизма се състои в отричане на традициите, които са основа на социалдемокрацията. Но след революцията меншевизмът не се проявява като единна политическа и идеологическа сила. Влиянието му все повече се стопява. С течение на времето Дан, дълги години безспорен лидер на меншевизма, се отдалечава от него и започва да издава списание „Новый мир“. Надявал се е, че след победата над фашизма Съветският съюз ще може да се върне към истинския социализъм. В забележителната си книга за произхода на болшевизма, написана малко преди смъртта му, Дан проницателно отбелязва, че причината за трагедията на Русия е Сталин, който се е оказал неспособен да свърже социализма с демокрацията. Ето го „позорното петно на сталинизма“! Но Дан изказва и оптимистичната мисъл, че болшевизмът не започва и не свършва със Сталин. Социализмът е достоен за свободата и той ще я даде на хората.[9] Доизживявайки дните си в задния двор на руската история, тези хора, познаващи лично Ленин, изпитали непосредствено революцията в Русия, опознали съперниците си — болшевиките, техните сполуки и несполуки, — са успявали понякога (макар и като странични наблюдатели) да оценяват трезво сталинизма. При историческия анализ някои техни мисли и оценки заслужават сериозно внимание.

Всички многобройни „опозиционни“ движения, „фракции“, „уклони“, появили се след победата на Великата октомврийска социалистическа революция, при все че са носели често нещо много съмнително и погрешно, били са все пак една от диалекти-ческкте форми за изява на социалните алтернативи. Не е чудно твърденията ми да се възприемат отново като ерес от ортодоксално мислещите, но ми се струва, че ликвидирането на революционния плурализъм е обеднило историческото обновяване на обществото. Според мене меншевиките интернационалисти с техните лидери Мартов, Ермански, Астров и други не са били врагове на революцията. Това се отнася и за левите есери, оформили се като партия в края на 1917 г. Не се ли крие в пренебрегването им една от причините за появата на бъдещите монолитни догматични и цезарски наслойки, признаващи само едно мнение, една воля, една-единствена истина? Колко много идеи за демокрация, за нова икономическа политика, за селячеството, за търговията, за държавното и партийното строителство се оказват нереализирани в резултат от строгата привързаност на партийното мнозинство към ортодоксалната линия! Цялата пъстрота на реалния живот се натиква в черно-белия екран на заучените схеми. А нали в началото нещата сякаш са вървели към революционен плурализъм? Ето извадка от протокол №23 на заседание на Съвета на народните комисари от 9 декември 1917 г.:

„Председателства Вл. Илич Ленин. Присъстват: Троцки, Луиачарски, Елизаров, Глебов, Расколников, Менжински, Урицки, Сталин, Бонч-Бруевич, Боголепов.

Изслушаха: въпроса за влизането на с.р. (есерите) в министерствата (така е в текста, макар да става дума за народните комисариати — б.а.).

Постановиха: Да се предложи на с.р. да влязат в състава на правителството при следните условия:

а) в дейността си народните комисари ще провеждат общата политика на Съвета на народните комисари;

б) за народен комисар на правосъдието се назначава Щейнберг. Декретът за съда не подлежи на отмяна;

в) за народен комисар по градското и местното самоуправление се назначава Трутовски. В дейността си той ще провежда принципа на пълновластието както в центъра, така и по места;

г) др.др. Алгасов и Михайлов (Карелин) влизат в Съвета на народните комисари като министри без портфейл. На практика ще работят като членове на колегията по вътрешните работи…“

За народни комисари са назначени и есерите Прошян, Колегаев и Измайлов. Преминава се после към следващите въпроси, а в това време Свердлов води преговори с левите есери. Вече през нощта като единадесета точка в протокола на заседанието на Съвета на народните комисари е записано:

„Да се публикува следното: през нощта на 9-и срещу 10-и декември е постигнато пълно съгласие за състава на правителството между болшевиките и левите есери. В състава на правителството влизат седем с.р.“[10] Под протокола личат подписите на Вл. Улянов (Ленин) и Н. Горбунов. Следователно тогава на всички е било ясно, че и болшевиките, и левите есери вървят по пътя на революцията. Самите преобразования са се нуждаели на практика от социалистически плурализъм. Но едва-що възникнал, той скоро е безжалостно ликвидиран.

Сталин се оказва подходящ за такъв силов, едностранчив път на развитие. Знаем, че е имало и други варианти, но не е имало някаква по-упорита борба, която би дала реални шансове и за друго развитие на нещата. Не са малко например доста привлекателните идеи на Бухарин, макар и по-късно да е бил принуден да изостави много от тях — не по своя воля, разбира се. Това в никакъв случай не означава, че Сталин и сталинизмът са били предварително „програмирани“. Сталинизмът се ражда в условията на догматизирането, абсолютизирането на редица изводи на марксизма, направени още в средата на XIX век, и при пълна липса на други революционни алтернативи. Унищожаването на социалистическия плурализъм е начало на монопола върху социалната истина и политическата власт. Превръщането на съюзниците или на конструктивните опоненти във врагове довежда постепенно до замяната на революционната демокрация с тотален бюрократизъм. Отначало нетърпимостта към идейния плурализъм се възприема като революционна „добродетел“, но с течение на времето тя започва в решителна степен да спъва творческото осмисляне на строителството на новия свят.

Преди партията да вземе властта, това не е било свързано с големи социални опасности. Когато обаче тя става управляваща, материализирането на канонизираните марксистки постановки се обръща в напаст. На същата основа Сталин отива още по-далече — извращава много от принципите на научния социализъм, а това довежда в много области до социално израждане. Следователно, нека още веднъж да повторя: сталинизмът е извратена теория и практика на социализма, боготворяща силата и насилието като универсални средства за реализиране на политически и социални цели. Сталинизмът е едностранчив поглед върху света, одобряващ използването на всякакви крайни средства за постигане на поставените цели, които се оказват в края на краищата деформирани. Сталинизмът поражда дълбоки противоречия между икономическата база и политическата надстройка, между народа и бюрокрацията, между истинската култура и нейните сурогати, между социалистическите идеали и реализирането им. Сталинизмът е отражение не само на процесите, деформиращи народовластието, но и на израждането му в особена разновидност на цезаризма, за което говорих вече. Някаква аномалия в историята на социализма.

Изглежда, всяка революция без изключение е заплашена от свой „термидор“. Той може да се изрази в различни форми — реставрация на стария режим, частична деформация, постепенно израждане. Сталинизмът е израждане и извращаване на народовластието и превръщането му в диктатура на една „господстваща личност“.

Това извращаване на теорията и практиката се проявява в най-пълната си форма в отчуждението. По-рано смятахме, че отчуждаването е възможно само в капиталистическото общество. Мисля, че това не е така. В „Икономическо-философски ръкописи от 1844 година“ Маркс посочва такива страни, характеризиращи отчуждението: загуба на правото за разпореждане със собствената дейност; отчуждаване на продуктите труда от производителя; отчуждаване от отговарящите на достойнството на човека условия за съществуване; отчуждаване един от друг; личността загубва собственото си социално значение.[11] По своята същност и сталинизмът означава отчуждаване на човека от властта, от участие в управлението на държавата, производството и другите обществени процеси. С други думи, сталинизмът е преди всичко диктаторска форма на отчуждаване на хората на труда от правото им да се разпореждат със себе си да участват в държавното управление. Ако за капиталистическото общество отчуждаването, както смятат основоположниците на марксизма, е нещо естествено, за социализма, който извършва революция именно за да бъдат ликвидирани много форми на отчуждаването, то се приема за аномалия.

Консолидирането на сталинизма като явление преминава през няколко степени. Първата е „мълчанието“ на Лениновото обкръжение по отношение на „Завещанието“. Сигурно тогава за първи път Сталин е почувствал, че за него Олимп не е мираж, а реалност. Втората степен е свързана с периода между 1925 и 1929 г.: стабилизирането на капитализма на Запад след отслабване на революционните сътресения съвпада със зараждането на бюрократичните структури и отстраняването на Троцки — основния съперник на Сталин. Следва друга степен — колективизацията и ликвидирането на умерената линия в Централния комитет. Сталинизмът вече прибягва към масово насилие, окончателно слага кръст над всякакви други възможни алтернативи за развитие. През 1934 г., на XVII конгрес, меките ботуши на Сталин пристъпват вече към трона, на който ще бъде „коронясан“ като единствен вожд. По-нататък сталинизмът само набира якост в бетонираната си ортодоксалност. Единствено войната разхлабва донякъде въжето около врата на народа поради смъртоносната опасност не само за сталинизма, но и за Сталин.

Сталинизмът не е в състояние да допусне кардинални, реформи. Ето защо политическата система, социалните отношения и самата мисъл постепенно спират развитието си. Още веднъж ще подчертая: Сталинизмът е специфична форма на отчуждаване: на трудовия човек от властта, която е овладяна благодарение на революцията, с всички съпътстващи това явление тежки последици в политическата, икономическата, социалната и духовната сфера.

Когато даваме определение на сталинизма, може би ще трябва да назовем редица характеризиращи го черти. Една от тях е безалтернативността на развитие. След революцията целият широк спектър от революционни „рецепти“ безмилостно се орязва. Често пъти изборът между две или няколко алтернативи се прави не от самия живот, а от кабинетните стратези. В това отношение Сталин е ненадминат специалист. Той винаги знае какво е добро и какво е лошо, къде се върши революция и къде контрареволюция. Методологичният му ключ за избор на алтернативи е прост: всичко, което не съвпада с неговите възгледи, принципи и цели, съвсем естествено е да бъде обявено за антиленинско, контрареволюционно, враждебно. С течение на времето това правило се издига на държавно равнище. Решавайки въпросите, Сталин обикновено не обръща сериозно внимание на алтернативните идеи или варианти, освен на тези, които самият той предлага. Веднъж избраният от него стил на директивно управление може само да се усъвършенства, но в никакъв случай да се преразглежда или сменя. Мисля, че онова, което ние влагаме днес в понятието плурализъм, просто би го накарало да побеснее, би го нарекъл направо чиста измяна спрямо делото на революцията. Всичко, което върши Сталин, се възприема като обективна закономерност. В тази схема се вписват дори теоретичните възгледи. Например, когато в списание „Пролетарская революция“ е поместена статията на Слуцки „Болшевиките за германската социалдемокрация в периода на кризата й преди войната“, Сталин направо избухва и пише гневна статия.[12] Редакцията на списанието е искала само да хвърли светлина върху историята на взаимоотношенията на болшевиките с II интернационал, взаимоотношенията на комунистическите партии със социалдемокрацията. Въпрос, който не е загубил своята актуалност и днес. Но в този факт Сталин вижда опит „да се преразгледат“ възгледите на болшевиките по отношение на центризма, на опортюнизма изобщо. Верен на своя стил, той лепи по пътя си етикети върху имената на Роза Люксембург, Волосевич и някои други и си служи широко с такива „аргументи“ като „брътвежи“, „изтъркани и еснафски епитети“, „идиотщина“, „троцкистки контрабандисти“. Дори плахият опит да се видят и някои отделни алтернативи е веднага пресечен.

Когато Сталин оцелява на поста генерален секретар и след XIII конгрес на партията, той бързо изгражда свой собствен възглед върху властта: никакви алтернативи! Нито политически, нито обществени, нито личностни. Особено личностни! И в края на краищата се справя не само с Троцки, но и с цялото Лениново обкръжение. Когато след войната Берия започва да шушне на Сталин, че след неговата смърт Кузнецов ще претендира за поста генерален секретар, а Вознесенски за длъжността председател на Министерския съвет, реакцията е недвусмислена. Разсъдлив както винаги, Сталин разбира, че реална алтернатива за неговото място може да бъде намерена в лицето на Политбюро и на Централния комитет като колективно ядро на партията. По пътя на политическите манипулации, интриги и орязване на Централния комитет той го превръща в послушен съвет от съгласяващи се за всичко с него, който започва да събира все по-рядко и по-рядко. От името на Централния комитет работи неговият апарат — партийната канцелария от бюрократи. И докато самодържецът е жив, всякакви алтернативи на властта му ще бъдат изключени.

В крайна сметка сталинизмът започва да олицетворява отрицание на всичко, което не съответства на представите на „вожда“. В безалтернативността на идеите, на политическите и социалните концепции е скрит един от най-дълбоководните извори на сегашното ни тежко състояние. Сталинизмът не е само духовна или социална болест. Той е антипод на общочовешките ценности, разцвет на авторитаризма. Като отстранява от живота на обществото всякакви алтернативи, Сталин не се заблуждава. Той прави това напълно съзнателно. „Вождът“ разбира, че алтернативните идеи или концепции могат незабавно да поставят въпроса за отстраняването му от заеманите постове.

Сталинизмът се превръща в своеобразна извънцърковна религия… В него може и трябва само да се вярва, с него човек трябва само да се съгласява, да коментира одобрително постулатите, провъзгласени от „вожда“. А с оглед на това изискване задължително е и на партията да се гледа като на свещен, монашески орден, където господства един-единствен върховен магистър. Колкото и документи да прерових, от 30-те години нататък не можах да открия никакви следи от публично несъгласие със Сталиновите догми. За укрепване на единомислието още през 1927 г. Централният изпълнителен комитет на СССР приема Сборник от закони, в чиято първа глава е поместен придобилият печална слава член 58-и с неговите осемнадесет „модификации“.[13] Няма съмнение, че държавата трябва да защитава интересите си. Но когато другомислието се окачествява на практика като „антисъветска пропаганда или агитация“ и се наказва най-сурово, верността — на думи или на дело — спрямо идеологията на сталинизма става, както изглежда, единственият начин за приспособяване и оцеляване, макар често и това да не помага, ако мечът на беззаконието е вече вдигнат над главата на набелязаната жертва. Всички са длъжни безпрекословно да вярват в Сталиновата теория, в неговите призиви, изводи и оценки. Манипулирането на общественото съзнание довежда до това, че милиони хора вярват на всичко, което казва „вождът“, или трябва да си дават вид, че вярват. А той твърде често не казва истината за действителността.

Например в доклада си „За резултатите от първата петилетка“ пред обединения пленум на ЦК и ЦКК на партията, състоял се на 7 януари 1933 г., той по много показатели представя желаното за действителност. Когато твърди, че в селското стопанство петилетката е изпълнена за четири години, не споменава нито дума за страхотния глад, покосил живота на милиони хора, свежда преизпълнението на плана само до създаването на повече от 200 хиляди колхози и 5 хиляди совхози (в това отношение „преизпълнението“ е наистина тройно!). Твърди, че „партията е постигнала разгром на кулачеството като класа, макар то да не е все още доунищожено“[14]. И всички вярват, че така трябва, че това е върховна истина в марксизма! В действителност това е кощунство.

Оттогава сталинизмът започва да разрешава само „революция отгоре“, да разглежда всички реформи само като плод на „върховното политическо ръководство“. Появява се огромна пропаст между истинската социална активност и имитирането на активност. Активността изцяло се организира: какви възгласи да се скандират на общосъюзния форум на комсомола и на профсъюзите; какъв „почин“ и къде да се обявява; кой и каква реч да държи на предизборното събрание; какви и колко портрети трябва да има в колоната на манифестиращите; колко „доброволци“ да се изпратят от района за „ударното строителство“, кога и за какво да се рапортува — всичко това се решава „горе“… Хората свикват постепенно с мисълта, че за тях има кой да се грижи. Те само са длъжни да „одобряват“, да „приветстват“, да „поддържат“. Разбира се, при много процеси очевидно винаги ще бъдат нужни елементи на организираност, но те трябва да вървят ръка за ръка с гражданската активност, със социалната отговорност, с неподправената инициатива, със способността за творческа обществена дейност.

Организаторите на рапортите започват да смятат за нещо съвсем нормално и затворниците да докладват на „вожда“ за успехите си. Например на 3 януари 1952 г. министърът на вътрешните работи Круглов съобщава на Сталин, че „изправително-трудовите лагери от горската промишленост на Министерството на вътрешните работи на СССР са изпълнили задачите на правителството по добива, обработката и доставянето на дървен материал за нуждите на народното стопанство“. Министърът информира „вожда“ и за добива на цветни и редки метали (като прилага „рапортите на тружениците“ от предприятията към затворите). Дори ГУЛАГ редовно докладва за „високия политически и трудов подем“. Сталинизмът организира всичко, всичко предвижда, и то само отгоре.

Не бива да се отмине и обстоятелството, че на сталинизма като явление са свойствени неписаните „закони“ на личната диктатура. На пръв поглед те са прости, не пораждат затруднения, но Сталин следи с изключително внимание как се изпълняват. Преди всичко нито едно принципно решение на партийните, държавните и обществените органи не може да бъде взето без него. Например дори за лозунгите, които трябвало да мобилизират писателите, е бил питан „вождът“. На 2 януари 1936 г. Шчербаков му изпраща писмо, в което се казва:

„Вече 15 месеца работя по съвместителство като секретар на Управителния съвет на Съюза на писателите. Принуден съм в интерес на работата да Ви безпокоя, да моля за помощ и указания. Нови добри творби са създали Корнейчук, Светлов, Левин, Яновски, Леонов, Авдеенко. Заговориха и «мълчалите» стари майстори Файко, Тихонов, Бабел, Олеша. Появиха се нови имена: Орлов, Крон, Твардовски. Но, общо взето, изоставането в литературата не е ликвидирано. Не спомага в това отношение и критиката. Един от писателите (Виноградов) след грубата критика подхвърля, че щял да се самоубие. А в отговор критикът Ермилов заявява: «Такива нека да се тровят, няма да ми е жал.»

Ето това е положението в литературата. Тя има нужда сега от боен, конкретен лозунг, който би мобилизирал писателите. Помогнете, другарю Сталин, да бъде издигнат такъв лозунг.

А. Шчербаков“[15]

Към категорията „закони“ на диктатурата се отнасят и главните елементи на опората на диктатора. След като прегледах архива, фонда от документи и кореспонденцията на Сталин, се убедих, че от средата на 30-те години основното си внимание той насочва към НКВД, НКГБ и армията. И то значително повече, отколкото към Централния комитет; там постепенно започва да се разпорежда за всичко Маленков, в съответствие, разбира се, с указанията на „вожда“. В личния фонд и в кореспонденцията най-много са документите, изпратени от Сталин до Берия, Абакумов, Круглов, Меркулов, Серов и други ръководители на ведомства, на които се е опирал, които поддържал и насърчавал. В архива му са запазени много докладни записки на Берия, въз основа на които са били награждавани с бойни ордени работещи в ГУЛАГ. Например:

„Държавен комитет по отбраната

до другаря Сталин Й. В.

20 дек. 1944 г.

През периода на Отечествената война военизираната охрана на изправително-трудовите лагери и колонии на НКВД се справяха успешно със задачите по изолирането и пазенето на затворниците в лагерите и колониите на НКВД. Моля да бъдат наградени с ордени и медали на Съюза на СССР работниците от охраната на ГУЛАГ към НКВД на СССР, особено проявилите се в работата си…“[16]

По-нататък следват стотици имена на „особено проявили се в работата си“, представени за награждаване с бойните ордени „Червено знаме“, „Отечествена война“ I и II степен, „Червена звезда“ и с други бойни награди.

Сталин щедро награждава с високи чинове вътрешната си опора. Не само Берия, който става Маршал на Съветския съюз, е удостоен с високи военни звания. На 7 юли 1945 г. Сталин поддържа предложението за Берия и подписва постановление на СНК на СССР, с което наведнъж седем (!) ръководни служители в НКВД и НКГБ получават званието генерал-полковник: В. С. Абакумов, С. Н. Круглов, И. А. Серов, Б. З. Кобулов, В. В. Чернишов, С. А. Гоглидзе, К. А. Павлов.[17] Генерали от армията, отличили се по фронтовете на Великата отечествена война, нито веднъж не са били удостоявани с такава „масирана“ любов от страна на председателя на Държавния комитет по отбраната.

Един от неписаните „закони“ на диктатурата е и поддържането на постоянно напрежение в горните етажи на апарата. Епизодично, но доста редовно, Сталин отстранява ту един, ту друг ръководител от централен или регионален мащаб, още повече че е улеснен от възможността винаги да намира достатъчно поводи за това: планът не е изпълнен, не е разобличена навреме „върлуващата в областта шайка от вредители“, снизходително отношение към „долнопробните произведения на културата“ допуснал е „груба политическа грешка“ в книгата, в статията си и т.н. Никой не може да бъде сигурен, че утре или малка по-късно държавната ръка няма да свали от високия му пост народния комисар, първия секретар на областен комитет, маршала, ръководителя на еди-кое си ведомство. И затова мнозина работят с пълно самоотдаване и в постоянно напрежение, поглеждайки непрекъснато нагоре и тъпчейки безпощадно подчинените.

Сталин смята, че властта винаги трябва да внушава не само уважение, но и страх. Като пълновластен диктатор той въвежда неофициални „правила за поведение“ и сред съратниците си. Те например нямат право да се събират без разрешение (двама, трима, а още повече няколко души) у когото и да е от тях, било в кабинета, в жилището или във вилата му. Това буди подозрения и не се одобрява. Изключение се прави само за Берия, който е близък с Маленков и често пътува в една кола с него до вилата или обратно. Всички заедно могат да се събират само при Сталин (разбира се, ако ги е поканил). Това изглежда странно донякъде, но „вождът“ не обича дългите часове на самота по време на работа. Често вика Молотов, Берия, Каганович, Маленков и Жданов, а те в повечето случаи остават при него с часове. Темата за разговор, а много пъти и на монолога, винаги определя стопанинът. По всичко изглежда, че мислейки на глас, не е разчитал на някакви предложения или възражения с изключение може би от страна на Молотов и Вознесенски, но непременно се е нуждаел от раболепна поддръжка, единодушно съгласие и одобрение, изразяване на възхищение от идеите на „другаря Сталин“. За него обкръжението му е своеобразен „апаратен антураж“, психологичен допинг, с който е свикнал като с някакъв обред, ритуал за вземането на решение.

Като форма на ръководство и управление сталинизмът се опира преди всичко на многобройните доклади и справки, които се съставят от различни хора и организации по заръка на „вожда“. Най-много справки са подготвяни, разбира се, в НКВД и НКГБ.

Така например наскоро след войната Сталин проявява интерес към Академията на науките. Берия му долага, че президентът на академията често боледува, ефективността на изследванията му не била висока, а си струва да се погледнат и други академици. Сталин иска справка с кратки характеристики на учените. Не след дълго тя е на бюрото му. Интересното е, че справката е изготвена не в президиума на академията или в партийния комитет, а в едно от управленията на НКГБ… Ето извадки от характеристиките на някои академици, като в редица случаи нарочно не посочвам имената:

„Академик Б. — голям специалист в областта на черната металургия. Малко общува с колегите си поради голямата ревнивост на жена му.

Академик Вавилов С. И. — физик. В разцвета на силите си. Брат на Вавилов Н. И. — генетик, арестуван през 1940 г. за вредителство в селското стопанство, осъден на 15 години, умрял в Саратовския затвор.

Академик В. — има авторитет само сред математиците. Неженен, употребява алкохол в значителни дози.

Академик Волгин В. П. — вицепрезидент. За Волгин има над 20 показания (Стецки и др.), че е троцкист. Не е награждаван досега и не е лауреат на Сталинска премия.

Академик Н. — директор на института за полезни изкопаеми; по данни на агентурата ръководи слабо института, често боледува.

Академик З. — по показания на враговете на народа е участник в антисъветска организация. При издирването на залежи от руди е извършил вредителска работа. Обръща голямо внимание на личното си благополучие.

Академик Лисенко Т. Д. — безпартиен, директор на института по генетика. Президент на Академията на селскостопанските науки, два пъти лауреат на Сталинска премия. (По-нататък следват думи, с които не може да не се съглася. — б.а.) Академик Лисенко не се ползва с авторитет, включително и на президента Комаров. Всички смятат, че заради него е арестуван Вавилов Н. И.“[18]

Списъкът е дълъг. Ето по такива справки от ведомството на Берия Сталин решава сериозни въпроси. Подобни „документи“ са определящи при взимането на всякакви решения. Може да се види колко надалече се е простирала властта на обикнатите от Сталин ведомства, те са давали оценка за компетентност дори на академици.

По всяка вероятност Сталиновото обкръжение и в мислите си дори не е подлагало на съмнение целесъобразността на решенията на „вожда“. Основната мисъл при „научното“ коментиране, на трудовете и изводите на диктатора е да се докаже, че Сталин е гениален мислител, теоретик и практик, че той по-добре от всеки друг осмисля същинските потребности на общественото развитие и че всичките му действия са прояви на историческите закони. Стига се до твърдението, че самата епоха е „повикала“ Сталин, че той и само той изразява въжделенията на трудещите се, потребностите на целия обществен прогрес. Молотов направо пише: „Ако след Ленин съветският народ решаваше победоносно своите вътрешни и външни стратегически и тактически задачи и направи държавата си толкова силна и заедно с това толкова духовно близка до трудещите се в целия свят, то за това извънредно голяма историческа заслуга има преди всичко великият вожд на нашата партия — другарят Сталин…“

В сталинизма като извратена теория и практика на социализма явно прозират такива мотиви като автоматичната работа на историята в полза на социализма, предвечната справедливост на всичките му крачки, предопределеността на победата на комунистическите идеали. Сталин отделя много голямо внимание на отричането на капиталистическия начин на производство и на експлоатацията, на ликвидирането на класите и на всички партии освен болшевишката, на всякакви възгледи освен марксистките, а заедно с това и на всички съратници на Ленин и на потенциалните опоненти. Да, без отричане на остарялото в живота не може да се върви напред. Но значи ли това, че само по този път може да се стигне до въплъщаването на идеалите на марксизма? Достатъчни ли са индустриализацията, не говоря вече за колективизацията, ликвидирането на кулаците и придобиването на всеобща грамотност, за да кажем: ето го социализма, към който вървяхме.

Бинарното мислене на Сталин, признаващо само белите и черните цветове в безкрайно богатата гама на действителността, изпуска от обсега си нещо извънредно важно, главното, основата на основите — човека. Сталинизмът му отрежда ролята на сечиво, на средство, а не на цел. Дежурните фрази за съветския човек, който „започна по-добре да живее, започна по-весело да живее“, не бяха в състояние да скрият истинското положение, което ние, обръщайки се назад, виждаме в миналото — индивидуалността се потиска, абсолютизира се колективизмът за сметка на хармоничното развитие на личността, доминира концепцията за силово възпитание на „новия човек“.

В никакъв случай не подлагам на съмнение нечуваната себеотдайност на съветския човек, поразителната му вяра в тържеството на социалистическите идеали, привързаността му към ценностите, олицетворяващи в теорията новия свят, но не можем да премълчим, че в историческия процес Сталин отрежда на народа ролята на обект за въздействие на неговите идеи, на волята и указанията му. Сталинизмът свежда народните маси до гигантски механизъм за реализиране на замислите на „вожда“. Приема се за нормално над цели части от този жив и безкрайно сложен организъм да се извършват позорни и жестоки екзекуции, да се изпращат на смърт или на продължителна изолация в безбройните Сталинови лагери хиляди и милиони измежду най-добрите представители на народа. Ползващият се с печална слава ГУЛАГ се превръща в страшен символ в живота на страната и народа, когото Сталин никога не пита какво мисли, какво иска, как се отнася към едно или друго негово „историческо“ решение. „От името“ на народа му докладват ония, на които най-много се доверява — хранениците на Берия. Само десет години след смъртта на Дзержински създаденото от него е вече неузнаваемо: изпълзяло е над държавата и над партията. А това означава дълбоко израждане на властта. Всичко плава във водите на Сталиновата концепция, според която главните функции на държавата наред с другото изпълняват „наказателните органи и разузнаването, необходими за залавяне и наказване на шпионите, убийците и вредителите, изпращани в нашата страна от чуждото разузнаване“.

Сталинизмът довежда до абсурд господството на политиката над икономиката, на държавата над обществото. В него е дълбоко вкоренена командно-бюрократичната система. В такава ситуация (Сталин осъзнава това по-рано от другите Ленинови съратници) оня, който се докопа до върха, става господар на обществото. Именно господар, а не член на обществото. Колкото до икономиката, тя се развива не в съответствие със своите, иманентно присъщи закони, а в съответствие с политическите директиви. Такава система е жизнено необходима на обширната и всесилна бюрократична прослойка във всички етажи на обществото и във всичките му сфери. Възниква своеобразен „политически абсолютизъм“, при който волевото решение на лидера ни най-малко не се съобразява с икономическата целесъобразност, с материалните възможности, с навременността на едни или други технически и стопански проекти. Достатъчно е да си припомним строителството на сталинската Байкало-Амурска железопътна линия, на тунела от континента до Сахалин (под пролива), на магистралата от Северен Урал до Енисей, започнати без нужната икономическа обосновка, негласно, а после спрени. Доведеният до абсурд политически абсолютизъм прави невъзможна дори козметичната критика на което и да е политическо решение, включително в стопанската, техническата, научната или аграрната област. Политиката се превръща в някакъв загадъчен всемогъщ сфинкс, който заплашва да сдъвче всекиго, изказал, макар и косвено, съмнение в правотата й. Сталинизмът е абсолютна диктатура на политиката над икономиката, над социалния и духовния живот, над културата. Сталинизмът е преминаване от диктатура на пролетариата към диктатура на една партия, а след това — към диктатура на една личност. При диктатурата на „господстващата личност“ всички инструкции на държавата и обществото играят ролята само на апарат на властта на тази личност.

Бих искал да отговоря веднага на критиците, които ще видят в моите разсъждения неразбиране на ролята на политиката в живота на обществото. Разбира се, аз не съм против политиката, аз съм против абсолютизирането й. Политиката винаги ще играе огромна роля, само с нейна помощ може да се регулират отношенията между класите, нациите и другите социални групи, да се стигне до народовластие. Но естествената, истинската роля на политиката се проявява само когато в основата й са заложени непреходни демократични ценности, способни не само да регулират хармонично отношенията между обществените групи, но и тясно да взаимодействат с икономическия и духовния живот на страната.

Сталинизмът е болест на незрелия социализъм. Тя не е задължителна и фатална. Но заедно с това много неща са свързани не само с грешките на партията от субективен характер, с грешките на нейните ръководители и с недоразвитата докрай теория, но и с обективните обстоятелства. Сталинизмът не доведе до пълно израждане на обществото, не успя в крайна сметка да деформира напълно социалистическите идеали и ценности. Вярата в социализма беше разклатена, но не изцяло подкопана. Има нещо парадоксално в тази вяра: хората вярват, че трудностите, репресиите и лишенията са исторически откуп, за да достигнат в бъдеще обетованата земя. Тази идея внедряват настойчиво в съзнанието на народа хората с високи постове, като се почне от Троцки. С тази свещена вяра Сталин спекулира по престъпен начин, дълги години той съзнателно я използва за стабилизиране на единовластието. Едно от най-големите престъпления на сталинизма е, че Сталин се осмелява да отъждествява себе си със социализма и за съжаление успява да заблуди огромната част от народа. Сталинизмът забулва обществото с покривалото на бюрократизма и догматизма, а то се сваля мъчително дълго и трудно. Вредата — особено политическата, социалната, културната и моралната, — нанесена от сталинизма на обществото, е огромна. Брежневщината и много други дълбоки пороци в съвременния живот водят далечното си начало от сталинизма. Нанесените от него рани дълго и мъчително ще зарастват.

Най-вулгарната, всекидневната проява на сталинизма намира израз в сталинщината, в политическата тирания на една личност, която се проявява преди всичко в двойствеността между мисли и дела, между теория и практика. Раздвояването на съзнанието, когато хората говорят едно, но виждат и правят друго, е най-разпространената й форма. Известната американска журналистка Ана-Луиза Стронг, която още през 1956 г. написа книгата „Ерата на Сталин“, отбелязва, че тази двойственост проличава тъкмо по време на триумфалното възкачване на Сталин. „Сталиновата конституция — пише Стронг — е нарушена още когато е писана… Конституцията на СССР е нарушена от автора й — от Сталин.“[19] Той говори за права на гражданите, а потъпква правата им. Сталин е циничен прагматик. В речта си пред I общосъюзен конгрес на колхозниците ударници на 19 февруари 1933 г. той говори с патос как „ще направи всички колхозници заможни“. И предлага проста рецепта (тя дълги години се използва и след това): „Ако се трудим честно, ако се трудим за себе си, ако се трудим за своите колхози, ние за някакви си 2–3 години ще издигнем всички колхозници, и бившите бедняци, и бившите средняци, до равнището на заможните, до положението на ония, които разполагат с изобилие от продукти и водят напълно културен живот.“[20] А как се отнася към въпроса, кои наистина знаят „да се трудят за себе си“, да се трудят самопожертвователно? Всички те, без каквото и да е диференциране, без приобщаване към кооперацията, без „прикачване“ към новите процеси в селото са обречени на „ликвидиране“. Месец по-рано, изказвайки се на обединения пленум на ЦК и ЦКК на ВКП(б), Сталин рисува ситуацията така: „Кулаците са сразени, но още не са доунищожени. Нещо повече — скоро няма да бъдат доунищожени, ако комунистите се прозяват благодушно и нехаят, смятайки, че кулаците сами ще влязат в гроба…“[21]

Циничен прагматизъм: ликвидират се „заможните“ и същевременно се подканят да стават „заможни“. Двойственост, която се е превърнала в черта на светогледа. „Вождът“ често говори едно, предназначено за „широка употреба“, а прави друго. Обича да говори за „културен и весел“ живот и подлага на варварски терор цели слоеве от обществото. Сталинщината постепенно, но трайно насажда в съветската действителност еднообразното мислене, тъпащината, формализма, канцеларщината, пасивността, подозрителността, нетърпимостта. Най-печалното е, че много от тези злини не са само декор, външни прояви на апарата, главният инструмент на Сталин да държи властта в ръцете си, а стават част от облика на мнозина, тяхно светоусещане. Тия пороци са живи и днес.

Сталинизмът дава субективно изопачен отговор на въпросите, които историята поставя пред първата страна на социализма след смъртта на Ленин. Основани върху силата, командата, еднопосочното мислене, безапелационното тълкуване на историческите дадености, теорията и практиката на сталинизма спъват реализирането и възтържествуването на социалистическите идеали. Най-страшният недъг на сталинизма е, че не човекът като личност е в центъра на стремежите на обществото, а държавата като машина, която възвеличава само един човек. В Сталиновите „преобразования“ изчезва хуманната същност на ленинизма. Мястото на човека се заема от безличния апарат. Това отдавна е било забелязано. Преминалият на позициите на антисъветизма бивш комунист Виктор Серж пише в книгата си „Съдбата на една революция. СССР 1917-1936“, че Сталин е създал държава, „за която човекът нищо не значи“[22]. Днес виждаме, че такива твърдения, които по-рано ни се струваха еретични, са близки до истината. В книгата си „Сталин“ Борис Суварин отбелязва, че вече „пет години след смъртта на Ленин Сталиновата концепция за социализма по своята същност е загубила вече много поради бързото бюрократизиране на партията, държавата и всички институции“[23]. Тези хора са познавали сталинизма отвътре. Неприемането на сталинизма ги довежда до диаметрално противоположни на социализма позиции. Но отделни техни разсъждения, анализиращи сталинизма като феномен, не са лишени от проницателност.

Сталин и сталинизмът приемат като нещо естествено култа към упражняваното от държавата насилие. Но още Хегел отбелязва, че „съдбата разполага с по-голяма сфера на действие, отколкото наказанието…“[24]. Впрочем Сталин никога не е успял да разбере Хегел. „Вождът“ никога не е можел и да помисли, че сталинизмът ще се окаже след време в канавката на историята.

[1] Ленин, В. И. Събр.съч. Т.1, с.340. ↑

[2] Маркс, К. и Фр. Енгелс. Съч. Т. 32, с.145. ↑

[3] Ленин, В. И. Събр.съч. Т.33, с.85. ↑

[4] ЦПА ИМЛ, ф.125, оп.2, д.II, л.15. ↑

[5] Сталин, И. В. Вопросы ленинизма. Изд. 2-е, М., 1952, с.250. ↑

[6] Сталин, И. В. Вопросы ленинизма. Изд. 2-е. М., 1952, с.429. ↑

[7] ЦГА при ГАУ СССР, ср. 1199, оп.1, д.134, л.8. ↑

[8] Социалистический вестник, 17 Января 1925. ↑

[9] Dan, T. The Origin of Bolchevism. N. Y., 1964, p. 400–440. ↑

[10] ЦГАОР, ф.130, оп.1, д.3, л. 32–33. ↑

[11] Вж. Маркс, К. Капитал. — Философия и современность. М., 1968, с. 467–468. ↑

[12] Пролетарская революция, 1931, №6 (113). ↑

[13] Уголовный кодекс (кодексы РСФСР). М., 1938, с. 26–32. ↑

[14] Сталин, И. В. Вопросы ленинизма…, с.416. ↑

[15] ЦГАОР, ф.9401, оп.2, д.337, т.I, л.1-4. ↑

[16] ЦГАОР, ф.3101, оп.2, д.68, т.V, л.193. ↑

[17] Пак там, ф.9401, оп.2, д.97, т.VI, л.276. ↑

[18] ЦГАОР, ф.9401, оп.2, д.97, т.VI, л. 283–292. ↑

[19] Стронг, А.-Л. Эра Сталина. М., 1957, с.59. ↑

[20] Сталин, И. В. Вопросы ленинизма…, с.456. ↑

[21] Пак там, с.442. ↑

[22] Serge, V. Destin d’une revolution. URSS 1917–1936. Paris, 1937, p.323. ↑

[23] Souvarin, B. Stalin. Paris, 1977, p. 422–499. ↑

[24] Гегель. Философия религии. В 2-х томах. Т.I. М., 1975, с.127. ↑

МУМИИТЕ НА ДОГМАТИЗМА

Способен възпитаник на духовното училище, а после и на семинарията Йосиф Джугашвили по-бързо от другите усвоява постулатите на догматичното богословие. Като всяко знание богословието, въпреки създалата се у нас представа, носи доста полезна информация — историческа, социална и нравствена. Джугашвили обаче харесва в богословието самата „опаковка“ на знанията, систематизирането им, дори съществуващата в него известна хармония. Сигурно не е вярвал кой знае колко в съдържанието на много от догмите, те често са му се стрували наивни, но заедно с това е съзирал в тях и нещо, което прехвърля мост към светския живот. Това нещо е взаимната връзка между знанията и вярата.

В писанията на Климент Александрийски, Кирил Ерусалимски, Григорий Ниски и други богослови, чиито книги чете навремето младият семинарист, него най-вече го занимава идеята: няма вяра без знание, както и знание без вяра. Формулата за взаимната връзка между вярата и знанията изпъква в съзнанието му обикновено в следния вид: вярата предхожда знанието, знанието идва след вярата. Той помни думите на учителя по богословие: „Всеки човек е по природа догматик, тъй като вярва във възможността да открие истината дотогава, докато се убеди в безполезността на усилията си. Защото истината се съдържа именно във вярата“ — обобщава наставникът му.

На бъдещия „вожд“, кой знае защо, най-много му допадат богословските съчинения на Хомяков и книгата на Силвестър, ректора на Киевската духовна академия, „Опитът от православното догматично богословие (с историческо излагане на догмите)“, където се твърди, че в Светото писание има истини, които църквата трябва да признава навсякъде и всякога.

Всичко това е останало нейде далече-далече назад, преди многото превратности в живота му. „Символите на вярата“ някак си незабелязано са се разтворили във всекидневието на светския живот и Джугашвили-Сталин още преди революцията надали би могъл да каже нещо смислено за богоосъзнаването, за притчите Соломонови, за откровението на Йоан Богослов или за посланието на Юда. Всичко това е отнесено неумолимо от времето и понякога не му се вярва, че е можело да стане свещеник. Но все пак нещо неуловимо остава в неговото съзнание. Сталин винаги е смятал, че съществуват доктрини, които имат значение на неоспорими истини. Може би и ние също вярваме и дори сме убедени в това. Но след като става такъв, какъвто е, той проявява склонност да абсолютизира тези истини, особено ако са негово „откритие“. Много се съмнявам, че е вярвал във всичко, което е твърдял. Но пък другите са вярвали на думите му. Днес ние знаем това съвсем точно.

За догматизма в Сталиновото мислене стана вече дума. Но догматизмът ме интересува като една от опорите на сталинизма, като най-важния му атрибут, оказал се способен да отведе обществознанието, а после и обществото в теоретична и духовна безизходица. Сталин притежава огромна способност да умъртвява едни или други положения на марксизма и да ги превръща в мумии на вкаменената и изопачена истина. В това отношение той е ненадминат майстор.

Например той пропагандира навсякъде, където може, своето разбиране за „окончателната победа на социализма“. Като използва Лениновите идеи относно наличието на всичко необходимо за построяването на социализма в нашата страна, в труда си „Към въпросите на ленинизма“ Сталин цитира няколко пъти „модификации“ на своите определения. И най-накрая стига до основната си дефиниция: „Окончателната победа на социализма е пълна гаранция, че са невъзможни всякакви опити за интервенция, а следователно и за реставрация, защото всеки що-годе сериозен опит за реставрация може да бъде направен само при сериозна поддръжка отвън, само при поддръжка от международния капитал.“[1] За да покаже абсолютната правота на собствената си формула и че е очистена от всякакви грешки, той демонстрира колко невярно разбират този въпрос опонентите му. За целта цитира Зиновиев: „Под окончателна победа на социализма трябва да се разбира най-малко: 1) унищожаване на класите и следователно 2) премахване на диктатурата на една класа, в дадения случай диктатурата на пролетариата… За да си изясним още по-точно как е у нас в СССР през 1925 г., трябва да се разграничат две неща: 1) осигурена възможност да се строи социализъм — такава възможност да се строи социализъм напълно е допустима, разбира се, да се създаде и в рамките на една отделна страна и 2) окончателно построяване и укрепване на социализма, тоест осъществяване на социалистическия строй, на социалистическото общество.“[2]

Всички по-нататъшни разсъждения на Сталин са посветени на усилията му да докаже, че Зиновиев не вярва достатъчно и е капитулант. Схоластиците биха могли да му завидят за майсторството да издирва слабите места, които са в разрез с неговата единствено правоверна теория. Навремето средновековният геолог Тома Аквински е виждал един от главните проблеми на познанието в това, дали дейността господня се извършва на основата на свободната божия воля или в основата на тази дейност е разумът господен, на който е подчинена и волята божия. Схоластиците са можели десетки години да спорят кое стои по-високо: вътрешната „светлина“ на разума или „светлината на благодатта божия“ и на „Светото писание“. Сталин не се впуска в изясняване на такива „дреболии“; той търси всички, които не вярват в построяването на социализма. Но тъй като никой не се опълчва против създаването му и не възразява по принцип против тази възможност, за генералния секретар особена важност придобиват отсенките, нюансите, тънкостите. И тук именно проявява цялото си остроумие и същевременно догматизма си. Заострянето на вниманието върху греховете на опозиционерите — Сталин е забелязал това — винаги прави силно впечатление на слушателите и читателите. В дадения случай той така и постъпва:

„Строителство наслуки, без перспектива, строителство на социализъм, без да е възможно да се построи социалистическо общество — такава е позицията на Зиновиев. Ами че това е гавра с въпроса, а не разрешаване на въпроса!“

Читателят трябва да знае, че Зиновиев е изказвал само съмнения, от които впрочем скоро се освобождава. Той прекалено тясно е свързвал съдбата на руската революция с международната обстановка. Това е разбираемо — бил е председател на Изпълнителния комитет на Комунистическия интернационал.

„Капитулиране пред капиталистическите елементи в нашето стопанство — сипва още масло в огъня Сталин — ето накъде води вътрешната логика в аргументацията на Зиновиев.“

Но нищо подобно не казва и дори не е и помислял да каже Григорий Евсеевич. Той само говори за вероятността като за нещо възможно и за нейната противоположност. Сталин обаче отива още по-далече:

„Не е трябвало да се взима властта през октомври 1917 г. — ето до какъв извод стига вътрешната логика в аргументацията на Зиновиев“ — заключава той.

Партията критикува „новата опозиция“ за редица погрешни изводи, но това не е давало основание Сталин да постави Зиновиев (а заедно с него и съидейниците му) от другата страна на политическата барикада. Той не е можел (и не е искал) Да разбере, че много от неточните, а понякога и погрешни изказвания се правят в кипежа на полемиките, на яростния спор и се диктуват от желанието на Зиновиев да раздуха затихващия пожар на световната революция. Да, отдаден всецяло на работата си в Коминтерна, Зиновиев често абсолютизира оценките си. За Сталин обаче тези „забележки“ са не просто обект на другарска критика, а повод да „удря“, да „разгромява“, да „ликвидира“.

Несъгласието с теоретичните постановки на Сталин се квалифицират още от средата на 20-те години като „враждебно отстъпление“ от марксизма. По-късно дори загатването за несъгласие с диктатора завършва трагично. Това може да се разглежда като теоретично диктаторство, впрочем още Ницше нарича такива хора „духовни тирани“. В един от неговите трудове намират място доста интересни разсъждения по този въпрос. „Тираните на духа“, пише Ницше, вършат насилие, „вярвайки, че у тях е истината, но заедно с това никога досега не са се проявявали с такава сила свойствените на такава вяра жестокост, своеволие, деспотизъм и злоба“[3].

Притиснал с диктаторския си печат обществената мисъл. Сталиновият догматизъм е войнствен, упорстващ, безпощаден. Помагат му неговите идеологически оръженосци Жданов, Суслов, Поспелов, Митин и други „рицари“ на догматизма. Особена изтънченост в тази насока проявява Суслов, същински идеологически инквизитор, който съумява и след Сталин дълги години да държи теоретичните изследвания в застой. Спускайки навсякъде идеологическата си бариера, консервирайки сталинизма, Суслов става генератор на двойствеността, на теоретичното лицемерие. В изказването си например пред общосъюзното съвещание на завеждащите катедри по обществените науки (1962 г.) секретарят на ЦК Суслов провъзгласява: „Догматизмът е най-опасната форма на откъсване на теорията от практиката. Под булото на привидната вярност към марксизма-ленинизма левият опортюнизъм нанася голяма вреда на революционната теория и практика, на социализма. Опитът да се скрие животът под купища от цитати означава неумение или нежелание да се оцени новата историческа обстановка, творчески да се прилагат и развиват в новите изменящи се условия великите принципи на марксизма-ленинизма.“[4] Такива чираци като Суслов са майстори на мимикрията: като пропъждат безмилостно живата мисъл, новаторството, опитите да се осъзнаят новите процеси, те прикриват догматичната си ретроградност с реверанси пред диалектиката, пред „живата душа на марксизма“.

Сталинизмът насажда дълбоко и такава черта на догматизма като изборност при използването на едни или други постановки на марксизма. Безспорно теорията на научния социализъм, трудовете на основоположниците на марксизма-ленинизма, изводите им минават през изпитанията на времето като всяка теория. Още Маркс казва: „Ние излизаме пред света не като доктринери с готов нов принцип: ето я истината, на колене пред нея!“[5] Някои постановки, формулирани от класиците, трябва да се разглеждат само с оглед на своето време. Това е естествено. Но ние сме длъжни да знаем и да уважаваме дори изводите, които могат да остареят или да не бъдат адекватни на днешното ни разбиране. Та нали сега никой не мисли, че трябва да бъде прекратено издаването на ония трудове на класиците, в които се говори, да речем, за диктатура на пролетариата. Сталин обаче лично е определял какво от теоретичното наследство на основоположниците на марксизма може и какво не може да се публикува. Във фонда на Сталин има много писма с молби за разрешаване да се даде гласност на едно или друго писмо на Ленин, на фрагмент от ръкопис на Маркс или на Енгелс. Ето и примери. През юни 1939 г. Митин, директор на Института „Маркс-Енгелс-Ленин“ пише до Сталин: „Моля за разрешение в поредния брой на «Большевик» да бъдат публикувани приложените две писма на Ленин до Инеса Арманд.“ Резолюцията е крайно лаконична: „Не възр. Ст.“[6]

Но институтът невинаги получава такова разрешение. Жданов, Митин и Поспелов му представят статията на Енгелс „За външната политика и руския царизъм“. „Вождът“ изучава внимателно написаното от Енгелс и прави по белите полета забележки със следното съдържание: „Завоевателните низости не са монопол на руските царе“; „Надценява се ролята на външната политика на Русия“; Енгелс, „атакувайки външната политика на царизма, е решил да я лиши от всякакво доверие в очите на европейското обществено мислене“. Накрая прави резюмиращо заключение: „Струва ли си след всичко казано статията на Енгелс да се печата в нашия боен орган, в «Большевик», като ръководеща във всички случаи статия или като дълбоко поучителна статия, тъй като е ясно, че напечатването й в «Большевик» означава мълчаливо да й се даде такава именно препоръка. Мисля, че не си струва. И. Сталин. 15. VII. 1940 г.“[7]

Затова и много Ленинови документи не се публикуват цели десетилетия. Сталин държи „под ключ“ до края на дните си доста от Лениновите мисли и идеи. Догматизмът признава само онова, което пряко потвърждава постановките му и отхвърля това, което му противоречи. Още Хегел вижда тази негова черта: догматизмът, пише той, „в по-тесен смисъл означава, че се поддържат едностранчивите умозрителни определения и се изключват противоположните определения“[8]. Дори „левите фрази“, до които Сталин често обича да прибягва, не могат да скрият линията му да се консервират нужните теоретични постановки на марксизма и да се премълчават ония, които му се струват съмнителни. Това е естествено за догматичното мислене: то винаги смята, че е безгрешно.

Истинска енциклопедия от мумии на догматизма, сборник от полуистини и антиистини става прехваленият учебник „История на Всесъюзната комунистическа партия (болшевики). Кратък курс“, излязъл в повече от 300 издания с тираж около 43 милиона екземпляра. Този сборник от мумифицирани догми става също толкова задължителен за възрастното население на страната както Коранът за мюсюлманските фундаменталисти. Историята обаче отдавна вече е доказала, че съзнанието е най-независимата от властта сфера. Ересите, съмненията, другомислието се раждат в значителна степен като последица от насилие върху съзнанието, от опити то да бъде управлявано с твърда ръка или да се държи в заточение.

В самото начало на века знаменитият (но по волята на Сталин зачеркнат задълго от историята на руската обществена мисъл) философ Соловьов публикува статия с красноречивото заглавие „Ръководни мисли“. В нея подлага на научна критика статиите на професора от Петербургския университет Кареев, напечатани в сборника „Историческое обозрение“. Кареев се опитва да учи историците не само как да пишат история, как да я изучават, но и как да я разбират. С присъщия му интелектуален финес Соловьов доказва несъстоятелността на претенциите на автора да дава препоръки как да се разбира миналото. Но къде е Кареев, къде е Сталин! Сталиновите „ръководни мисли“ стават абсолютно задължителни за всички! Преобладаващата част от населението е вече с дотолкова деформирано съзнание, че вярва сляпо на „вожда“ — историята може да се разбира само по сталински.

А сега за истинската роля на „Краткия курс“ в живота на нашето общество. Още в началото бих искал да напомня, че догматичният ум на Сталин, абсолютизирайки значението на борбата на партията вътре в страната с безбройните „врагове“, създава изкривен облик на миналото. Разбира се, борба в партията е имало. И често пъти тя е ожесточена. Това е закон на диалектиката. Но в историята на партията Сталин не вижда нищо друго освен борба и низости: коварството на меншевиките, капитулантството на ликвидаторите, антисъветизма на троцкистите, политическото двуличие на бившите си съратници. Човек дори може да си помисли, че според Сталин фактически освен него самия и групата на поддръжниците му цялата стара партийна „гвардия“, казано с неговите думи, се състои от „изроди, влезли в бухаринско-троцкистката банда“. Самите подзаглавия на 12-те глави на „Краткия курс“ са свидетелства. „Вождът“ мисли, че историята на партията е низ от безкрайни враждебни нападки на едни сили и решителни мъдри действия на други, водени от Сталин. „Разцепнически действия на меншевишките лидери“, „Разлагане в опозиционните слоеве на интелигенцията“, „Засилване на активността на троцкистите“, „Разгромяване на троцкистко-зиновиевския блок“, „Политическо двуличие“, „Ликвидиране на кулачеството като класа“, „Ликвидиране на остатъците от бухаринско-троцкистките шпиони“…

В съответствие с решението на Политбюро от 16 април 1937 г. група историци — Кнорин (въпреки че той не успява да завърши „делото“ — бил арестуван), Поспелов и Ярославски — съсредоточават всичките си усилия върху написването на книгата. Основа става разработената от Сталин схема за периодизация в историята на партията, както и дефинираната от него нейна същност като „борба на болшевиките с антиболшевишките фракции“[9]. На „вожда“ последователно биват изпращани отделни глави и няколко макета на книгата. Почти всяка глава той решително „извива“ към основната идея: историята на партията е история на вътрешнопартийната й борба. А начело на партията стои верният съратник и продължител на Лениновото дело — Сталин. Въпреки голямата си заетост с други въпроси, ако се съди по забележките в различните варианти на бъдещата книга, Сталин дълго се е занимавал е „историята“. На него му е съвсем ясно, че тя ще бъде един от най-важните механизми за продължителното му влияние върху съзнанието на милиони хора.

Когато е чел поредния преработен текст на „Краткия курс“ (имало е няколко текста, докато одобри оня, които после ще изучават десетки милиони хора), Сталин не може да не е забелязал, че историята на партията прилича на рицарско бойно поле, където не престават кървавите битки на неговия „орден“ с безчетните пълчища на враговете. Премисля и решава, че трябва да опази концепцията си за партийната история от евентуални критики в бъдеще (засега това е напълно изключено). Запретва ръкави и започва да диктува куп постановки, които след редактирането ще изглеждат така:

„Някой може да помисли, че болшевиките са отделяли прекалено много време на борбата с опортюнистичните елементи в партията, че са преувеличавали значението им. Но това не е вярно; Не биваше да търпят в своята среда опортюнизъм, както не бива да се търпи язва в здраво тяло. Партията е ръководният отряд на работническата класа, предана нейна крепост, неин боен щаб. Не бива да се допуска в ръководния щаб на работническата класа да има колебаещи се, опортюнисти, капитуланти, предатели. Да се води борба на живот и смърт с буржоазията, когато в собствения щаб, в собствената крепост са се промъкнали капитуланти и предатели — това означава да се изпадне в положението на бойци, обстрелвани и откъм фронта, и откъм тила. Не е трудно да се разбере, че такава борба може да завърши само с поражение. Крепостите се превземат най-лесно отвътре.“[10] Такава е „фронтовата“ гледна точка на Сталин, такава е и чисто военната му терминология.

Зад заглавията е мумифицираната история, дълъг списък от догми. В последна сметка всички те трябва да подсилят една от главните идеи на сталинизма: всичко се решава горе. Обичайните думи — „указание на другаря Сталин“, а по-късно на Хрушчов или Брежнев — означават: изпълнявай разпореждането отгоре, без да се съмняваш. Властта винаги е права. Вождът не греши. Дори самодръжците не са изисквали такава сляпа изпълнителност.

Реалните събития и факти в „Краткия курс“ са примесени кажи-речи на всеки ред със спаружените Сталинови представи.

Една от тях е абсолютизирането на революционните скокове и омаловажаването на ролята на реформите. „За да не грешиш в политиката, трябва да бъдеш революционер, а не реформатор.“ Влязла в светогледа и методологията, такава постановка на въпроса оправдава волунтаризма и силовите решения, предварително дава право на „вожда“ за всякакви радикални крачки, които смята за нужни, например преминаване към „политика на ликвидиране, към политика на унищожаване на кулачеството като класа“. „Революционният“ скокообразен волунтаризъм на Сталин е провъзгласен за висша марксистка истина. Думите „реформа“ и „еволюция“ са синоними на нещо враждебно, чуждо, обезценено от историята.

Още една мумия на догматизма е твърдението, че икономиката на СССР е върхът на съвършенството в съвременния свят. В нашата страна, обявява „Краткия курс“, производствените отношения „се намират в пълно съответствие със състоянието на производителните сили, затова социалистическото производство в СССР не познава периодичните кризи на свръхпроизводството и свързаните с тях парадокси“. Колкото до „парадоксите“ на свръхпроизводството, Сталин е можел да се подпише под твърдението, че такова нещо у нас никога не е имало. Но постоянното състояние на недостиг, унизителният стоков дефицит, ниското качество на продукцията, ориентираното само към количествени показатели производство се издигат в ранг на закономерност.

Сталин успява (и това се подчертава многократно в „Краткия курс“) да създаде трайно впечатление, не, ще се изразя по-силно — да формира в светогледа на съветския човек възгледа, че всички несполуки, провали и трудности са свързани само с дейността на многобройните „врагове на народа“, от които най-сетне решително и на широка основа сме започнали да се освобождаваме от 1937 г. нататък. „Краткия курс“ не се скъпи на епитети по адрес на старите комунисти, на „Лениновата гвардия“, на създателите на Октомври: „банда врагове“, „отрепки на човешкия род“, „троцкистко-бухарински изчадия“, „белогвардейски пигмеи и буболечки“, „презрени лакеи на фашистите“ и т.н. Задължителният за всички учебник поучава милионите болшевики и безпартийни: „Нужно е членовете на партията да знаят не само как тя се е борила и е надвивала кадетите, есерите, меншевиките и анархистите, но и как се е борила и надвивала троцкистите, «демократическите централисти», «работническата опозиция», зиновиевците, десните отцепници, деснолевичарските изроди и тям подобни. Не бива да се забравя, че познанието и разбирането на историята на нашата партия е едно от най-важните средства, необходимо за осигуряване революционната бдителност на партийните членове.“[11] Главният автор на „енциклопедията от марксистки знания“ иска всички да живеят в напрежение, в очакване на вражески прояви, да бъдат постоянно нащрек спрямо околните, съслужившите, колегите: „врагът не спи!“.

Освен тези общи параметри, поставени като условие пред авторите на „Краткия курс“, през 1937 г. в писмото му „Относно учебника по история на ВКП(б)“[12] Сталин се погрижва и за максималната антитроцкистка насоченост на „творбата“. Стига текстът да позволява, непременно натиква в него и Троцки. Например във фрагмента „Както е установено сега от процеса против «деснотроцкисткият блок» през 1938 г., метежът на «левите» есери е бил извършен със знанието и съгласието на Бухарин и Троцки и е бил част от общия план на контрареволюционния заговор на бухаринците, троцкистите и «левите» есери против съветската власт“ — подчертаните думи са вписани собственоръчно от Сталин.[13]

Цялото съдържание на „творбата“ има за цел да подготвя й възпитава съветските граждани да гледат околния свят с очите на Сталин, който едва ли не във всеки трети гражданин на отечеството ни вижда „съмнителен субект“, „двуличник“, „спотаил се враг“. Заедно с това ще отбележа, че „учебникът“ беше много популярен не само защото пропагандният апарат го прави в духа на указанията на Сталин „главната книга“ на обществото за много години, но и защото крайно примитивното и схематично изложение допадаше на много хора, свикващи все повече с мисълта, че има кой да мисли за тях, и задоволяващи се с тази гнила духовна храна.

Догматичните мумии се оказват твърде лесно достъпни и разбираеми (с изключение на втория параграф от четвърта глава). Не е нужно да се рови човек в първоизточниците и в литературата и което е най-важно, не е нужно да мисли напрегнато: всичко си е поставено на мястото по политическите преградки, всички действащи лица са обагрени в съответния цвят (а тук тези цветове са само два), навсякъде са дадени ясни, еднозначни оценки. По предложение на Сталин авторите са се погрижили всяка глава да завършва с „Кратки изводи“, написани в стила на политическите инструкции. Остава само да се заучат „сдъвканите положения“. И ето такава книга става основен инструмент за активно насаждане на догматичното мислене в партията и страната. Ето как антиистините се прехвърлят от книгата в общественото и индивидуалното съзнание. Отсега нататък цялата система на политическото образование и партийната просвета ще се основава за дълги години върху „Краткия курс“, внесъл в съзнанието на милиони хора грубо деформирани фрагменти от ленинизма. Едва ли си струва да се учудваме, че и днес привържениците на „вожда“ са толкова много!

Всъщност освен тесен кръг хора — от научните среди и интелигенцията — поколенията от 30-те и 40-те години нямаха никаква представа за истинския Ленин, за неговите трудове. Затова пък „Краткия курс“, за чийто автор е обявен скоро, макар и негласно, самият „вожд“, е буквално „надупчен“ от Сталинови цитати. Последните три глави с обем малко повече от седемдесет страници съдържат шестдесет (!) мнения, цитати, „изводи“ на Сталин. Авторът е направил от себе си и главен негов „герой“. В речта си на 1 октомври 1938 г. пред пропагандисти от Москва и Ленинград във връзка с излизането на този „труд“ Сталин прокарва магистралната си мисъл, че без учениците на Ленин (разбира се, „вождът“ е имал предвид само себе си), сплотили усилията си в една насока, той не е уверен, че би имало съветска власт. Препоръчва им да изучават „Краткия курс“ заедно с „книгата на другаря Сталин «За основите на ленинизма», която дава всичко най-важно“. Сталин нарича „Краткия курс“ „манифест — песен на песните на марксизма“. Съобразявайки се със състава на съвещанието, не пропуска да предупреди, че „част от интелигенцията не възпитавахме ние, завлякоха я в своите мрежи чуждите разузнавания. Станала е плячка на чуждите разузнавания“[14]. Поучавайки пропагандистите как да използват „манифеста“, Сталин едновременно ги съветва да не проявяват свободомислие, което може да завърши само в мрежите на „чуждестранните разузнавания“. Занапред „Краткия курс“ започва да играе ролята на цитатник на Сталинови мисли, с който се проверява правоверието и политическата благонадеждност на хората.

Такъв вид идеологическа храна, догматична и антиисторическа, води към духовно обедняване, теоретично опростителство и примитивизъм. Сталин наторява почвата за избуяване на обширна прослойка от елементарно мислещи хора, измежду които непрекъснато се набират кариеристите, доносниците, ревностните службаши, безмозъчните изпълнители. Именно тази прослойка попълва бюрократичния апарат, наказателните органи, редиците на функционерите от различни равнища. Както се вижда от архивния му фонд, Маленков пропуска „през себе са“ няколко хиляди кандидати за партийна работа (избирани после автоматично на пленумите), за органите на вътрешните работи, за апарата на министерствата. Като мярка за идейна, за теоретична зрелост служат липсата на „компрометиращи материали“ от страна на „органите“ и познаването на Сталиновата „настолна книга“. Някои от кандидатите ги викат в Москва за разговор. И Маленков, с месестите си бузи, важен, изтегнал се в креслото (или по негово указание някой чиновник), измежду задаваните въпроси непременно ще подхвърли и един-два от „Краткия курс“ или от други Сталинови „трудове“:

„Кой уклон е главният, най-опасният?“ (Въдицата е хвърлена — не всеки успява да си спомни какво е казал Сталин: главният уклон е оня, с който сме престанали да се борим.).

„Кога и къде другарят Сталин е казал: «Кадрите решават всичко?»“

И други такива „премъдрости“.

Идейният пълнеж на „Краткия курс“ не изгубва силата си повече от едно десетилетие. До войната Сталиновият цитатник господства в общественото съзнание не само поради усилията на пропагандистите, но и защото милиони хора като че ли виждат в една-единствена книга сбитото и достъпно до краен предел изложение на цяла епоха. Повечето от тях не разбират, че портретът на времето е крайно изопачен. Догматичното мислене се насажда в страната от цялата система на политическа просвета и възпитание. Най-виден проводник на Сталиновата линия в тази област е Жданов, а след неговата смърт Суслов.

Сталин отдавна забелязва Жданов. Разбира се, много неща за него „вождът“ научава по-късно, когато през 1925 г. младият секретар на Нижниновгородския губернски комитет на партията влиза в състава на Централния комитет (като кандидат-член). През 1929 г. Сталин кани на разговор в Кремъл секретаря на Горкиевския краеви комитет на партията (по това време градът е вече преименуван). Трийсет и три годишният здравеняк прави добро впечатление на генералния секретар, който го разпитва за положението в Горки, за настроението на хората, как се отнасят в града към интернирането на Троцки, към изключването от партията и интернирането на голяма група негови привърженици. Интересува се между другото кой от роднините на Жданов живее сега в родния му град Мариупол, поддържа ли той връзка с Шадринск, където е започнал партийната си кариера в годините на гражданската война. Крайно учуден от осведомеността на генералния секретар, Жданов отговаря кратко и ясно на въпросите, оценява с оптимизъм перспективите за започване на колхозно движение в областта и съобщава, че болшевиките от тамошната партийна организация полагат усилия да изпълнят предсрочно петилетния план. Сбогуват се. Сталин си отбелязва нещо в тайнствената си тетрадка. Умни очи, интелигентен, не се опитва нищо да изпроси, както обикновено става в такива случаи (леки коли, щатни бройки, допълнителни бюджетни средства). Оценката на младия секретар за перспективите на колхозното движение и за необходимостта от ударно развитие на индустрията удивително съвпада с неговото мнение.

Когато се връща в Горки, Жданов пита къде в най-близко време ще се състои партийна конференция. Оказва се — в Сормовски район. Отива там и изнася доклад, отделяйки в него главно внимание върху изводите и указанията, които е получил от Сталин по време на разговора си с него. Отбелязва, че още не всички поддръжници на Троцки са сложили оръжие и призовава към бдителност.[15] На другата година Жданов вече е избран от XVI конгрес на партията за член на Централния комитет. Оттук нататък кариерата му става още по-стремителна. През 1934 г. след убийството на Киров той възглавява Ленинградската партийна организация и едновременно с това става секретар на ЦК на ВКП(б). От февруари 1935 г. е кандидат-член, а от 1939 г. — член на Политбюро. Личен приятел е на Сталин, дори по едно време се сродява с него, когато синът му Юрий се оженва за дъщерята на Сталин Светлана. Но бракът им е нетраен. Сталин е доволен от Жданов и като член на Военния съвет на Ленинградския фронт. През 1944 г. по инициатива на върховния главнокомандващ Жданов получава званието генерал-полковник. По онова време само единици измежду политическите функционери са удостоявани с това високо звание.

В края на войната Сталин подлага Жданов на изпит, ако може, така да се каже, по военна дипломация, като му възлага да отговаря за отношенията с финландците след сключване на примирие с тях през 1944 г. В архива на Жданов са запазени редица телеграми до Сталин. Ето една от тях:

Свръхбърза

„До другаря Сталин Й. В.

до другаря Молотов В. М.

Днес, 18 януари 1945 г., бях при Манерхайм. Срещата премина на четири очи и продължи около 2 часа. Манерхайм каза, че след много години на вражда е дошло време да бъде извършен коренен поврат в отношенията между нашите държави. Убедил се е, че щом няма добри отношения, военните отбранителни линии против СССР са безпомощни. В 39 година Манерхайм, както заяви той, не искал война, както и войната от 41 до 44 година, в чийто благоприятен изход се е съмнявал още преди началото й. Изрази съгласие за сътрудничество в бреговата отбрана, а на сушата ще защищава страната сам. Попита има ли типови договори. Казах, че както изглежда, има, например с Чехословакия. Моля за указания.

А. Жданов“

На члена на Политбюро отговаря не Сталин, а Молотов. Отговаря твърдо: „Избързали сте. Сключването на пакт с Манерхайм, подобен на този, който сключихме с Чехословакия, е въпрос на бъдещето. Първо трябва да се възстановят дипломатическите отношения. Не плашете Манерхайм с крайни предложения: Само си изяснете позицията му. Молотов“

На другия ден Жданов отново докладва на Сталин: „Пак бях при Манерхайм. Казах му, че сключването на пакт, подобен на чехословашкия, е въпрос на бъдещето, след възстановяването на дипломатическите отношения. Манерхайм отговори, че му е ясно: като страна Финландия се намира под надзор и засега не може да има друг тип отношения със СССР. Пролича, че е разочарован.“ Следват по-нататък конкретни въпроси за линията на Съюзната контролна комисия[16]. Сталин утвърждава предложенията на съветската страна, мислейки, че след войната ще бъде възможно да използва Жданов при решаването и на международните въпроси. Тук му е мястото да кажа, че по поръчение на Сталин именно Жданов се занимава с въпросите на Коминформбюро.

Защо правя такива големи отклонения? За да посоча, че Сталин непрекъснато проверява хората, на които разчита. Понякога ги проверява дълго, дори през целия им живот. Но не им прощава нито една по-голяма грешка. Жданов винаги оправдава доверието на Сталин, макар че, отде да знаем, може би е щяла да го подхване и него ленинградската вихрушка, ако не беше се поминал скоропостижно на 52 години през август 1948 г.? Синът му Юрий Андреевич Жданов смята, че към края на живота му Сталин е охладнял към него, както отначало към Вознесенски и Кузнецов, а малко по-късно и към Молотов. А колкото до отдръпването на Сталин от Жданов, това са само предположения, основани единствено на непреки доказателства.

Работейки от 1944 г. непосредствено в ЦК на ВКП(б), Жданов изпъква като твърд и безжалостен опекун в областта на идеологията и културата. Догматизмът се насажда не само чрез боготворене на „теоретичния гений на вожда“, той се вкарва в съзнанието от цялата система забрани — какво може и какво не може да се показва в киното или в театъра, да съчиняват писателите или композиторите, да пишат философите или историците… На всяка крачка безбройни „табу“. Жданов ги нарежда умело по пътя на интелигенцията и оправдава с това доверието на Сталин. След войната духовният живот също така бързо замръзва, не успявайки още да се размрази от времената на 1937 и 1938 г. Създава си и свои многобройни мумии на догматизма.

В сборника с исторически разкази и спомени, издаден в Париж през 1979 г., са публикувани впечатленията на очевидец, присъстващ през август 1946 г. в Смолни на доклада на Жданов за списанията „Звезда“ и „Ленинград“. Ето фрагмент от спомените, подписани с инициалите Д. Д.:

„Докладчикът влезе отдясно, зад гърба на публиката, придружен от голяма група хора. Държеше в ръката си папка. Косата му силно лъщеше. Имаше вид на човек, отспал си добре и току-що излязъл от ваната. Всички станаха. Чуха се ръкопляскания. Докладчикът се приближи до трибуната. Беше пет часът вечерта. Както обикновено, предложен беше президиум от видни културни дейци. Дори се чу лек смях, защото писателите бяха забравили да предложат за президиума своя собствен секретар Прокофиев. Докладчикът се усмихна и се пошегува с половин глас. Залата бързо утихна. Докладчикът помълча малко и започна да говори. След няколко минути настана невероятна тишина. Залата онемя и се вцепени. Тя все повече се вледеняваше и след трите часа се беше превърнала в твърд леден блок. Докладът беше зашеметяващ. Хората мълчаливо се разотидоха.“[17] Такъв е Жданов, един от най-високопоставените интелектуални надзиратели на Сталин, пазител на идеологическите му мумии.

Мнозина в партията, които знаеха каква роля играе в действителност Суслов, го наричаха Сивия кардинал. Той и Маленков бяха едни от главните жреци на апаратната работа. Него (както и Шверник) Сталин оценява напълно след 70-годишния си юбилей. По мнението на „вожда“ всичко е било организирано превъзходно. За идеологическата страна на юбилея е отговарял главно Суслов. Мисля, че най-добре биха могли да характеризират Суслов собствените му изказвания, да речем, за Сталин и за Хрушчов — преди смъртта им и след развенчаването им! Нямам намерение да отегчавам читателя с тези негови диаметрално противоположни, сякаш изказани от съвсем различни хора умозаключения. С една дума, Суслов не се е отличавал с принципност по отношение на „вождовете“. Покланя се само пред човека на кормилото и подритва безжалостно изтървалия властта.

Мършав, с болезнен вид човек, парадиращ с износения си костюм, той всъщност повече от другите цени земните блага. Силно изразено у Суслов е „бариерното“ мислене: да не допуска, да не разрешава, да не дава, да не позволява, да спира. Страхуваха се от него всички. Тридесет и пет години, като се почне от 1947 г., командва идеологията в ролята си на секретар на Централния комитет. Твърде много направи за циментирането на догматизма в съветското обществознание не само при Сталин, но и след него. За десетките години работа в Централния комитет главният идеолог на партията не можа обаче да предложи поне една запомняща се горе-долу ведра идея или концепция. През целия си живот този човек е бил пазител на Сталиновите догми, а по-късно, когато отритва Сталин, не престава най-всеотдайно да помага за консервирането на неговите стари митове. Именно Суслов беше и до смъртта на Сталин един от най-настървените пропагандисти на Сталиновите трудове, на „Краткия курс“, който неусетно въпреки всички усилия губи своята „идеологическа сила“.

След войната постепенно става ясно, че този „шедьовър“ е изчерпал възможностите си за идеологично въздействие върху хората. Настъпва не само застой, но и широко задушаване на обществознанието. С брошурите си „Марксизмът и въпросите на езикознанието“ и „Икономическите проблеми на социализма в СССР“ Сталин се опитва да инжектира нещо ново в общественото съзнание. Реагирайки на многобройните писма, предизвикани от труда му за езикознанието, дава по свой начин широка гласност на някои от отговорите във „В отговор на другарите“ Сталин подчертава, че „марксизмът не признава неизменни изводи и формули, задължителни за всички епохи и периоди. Марксизмът е враг на всякакъв догматизъм“[18]. Че марксизмът е враг на догматизма, с това не можем да не се съгласим. Но в дадения случай Сталин, и това е естествено за него, приравнява своето „учение“ с марксизма. Новите му трудове, а те са писани за него от видни тогавашни учени и той само ги „фризира“ по сталински, са също така дълбоко и безнадеждно догматични както и всичко написано по-рано от него.

За да бъда справедлив, ще отбележа, че след Ленин Сталин е един от малцината ръководители, работили в повечето случаи самостоятелно по статиите, речите и книгите си (с изключение на най-късните му „трудове“). Сега нямам предвид съдържанието им. Наистина съществуват подозрения, че в редица случаи е копирал от други автори много от идеите и постановките в „Основи на ленинизма“ и „Към въпросите на ленинизма“. Но почти винаги е писал сам трудовете си. След него тази традиция замира: донякъде Хрушчов, но особено Брежнев и Черненко само „озвучават“, и то невинаги разбираемо, написаното от други. В Съединените щати например се знаят имената на „спичрайтерите“ (писачи на речи), подготвящи речите на президентите. Очевидно в това няма нищо осъдително. Но когато някои започват да издават многобройни томове свои съчинения, които едва ли са прочели дор…?!

Опитът на Сталин да съживи в края на живота си закостенялото обществознание се оказва закъснял. Съдбата му е оставила твърде малко време за това. Колкото до труда му „Марксизмът и въпросите на езикознанието“, пропагандната машина все още успява да организира съответния шум около него, появяват се многобройни публикации, брошури и цикли от лекции, привличащи вниманието към неотслабващата „гениалност“ на „вожда“. Все пак трудно е на пропагандистите да отговорят убедително на въпроса, защо стареещият „вожд“ в залеза на дните си се е захванал с езикознанието, една сравнително тясна област от науката. Само специалистите, разбира се, са можели да забележат, че „вождът“ явно е сгрешил, критикувайки доста неприемливите възгледи на академик Мар, които не се ползват с популярност в средите на езиковедите. При това не са били малко ония, които са знаели, че брошурата е написана до голяма степен от академик Виноградов. Опитите на Сталин да разгледа между другото и някои методологични въпроси (база, надстройка, класовост, език, мислене и др.) на много места създават впечатление за нещо не само примитивно, но и наивно. Набъркването му в една твърде специална област на науката не довежда, както е очаквал, до забележимо съживяване на обществените науки, не дава желания импулс за нарастване на славата му като „теоретик“.

С по-голямо усърдие той се готви за икономическия си труд. Както в предишната си брошура, и тук „вождът“ остава верен на катехизисния принцип: въпроси и отговори. Въпроси за икономическите закони, за стоковото производство, закона за стойността и много други. Формално трудът е подготвен като бележки върху икономически въпроси във връзка с ноемврийската дискусия от 1951 г. и с оценката на проекта за учебник по политическа икономия, който пише Шепилов с малка група учени. Сталин е вече стар и малката книжка с обем около 100 страници, излязла в края на 1952 г., няколко месеца преди да умре, се подготвя от други. Наистина болният „вожд“ както винаги основно „преорава“ няколко пъти текста и устно съобщава на авторите препоръките си. Но много от постановките в брошурата отразяват съвсем ясно личното догматично мислене на диктатора. Например по отношение на колхозното производство той както и по-рано упорито представя желаното за действителност. В тази област проличава съвсем неприкрито неговата пълна некомпетентност и абсолютно непознаване на селското стопанство. По негово настояване в брошурата е включен такъв фрагмент: „Държавата може да се разпорежда само с продукцията на държавните предприятия, докато с колхозната продукция като тяхна собственост се разпореждат само колхозите. Но колхозите не желаят да предлагат своите продукти иначе освен във вид на стоки, в замяна на които желаят да получат нужните им стоки.“[19] Нима не е знаел, че колхозите с нищо не се разпореждат, че положението на това поробено съсловие, в каквото е превърнала селяните неговата аграрна политика, се е влошило до краен предел, отвъд който го чака само пълна безизходица?

Както винаги, в старата традиционна светлина са разгледани и много други въпроси от политическата икономия и историческия материализъм. Личи отново опитът за реанимация на отдавна изсушени постулати, съпровождана само от нови грешки или повтаряне на отдавна казаното. Все пак като че ли истинските автори (волно или неволно) са изиграли на „вожда“ лоша шега. Формулираният от тях „основен икономически закон на социализма“ почти дума по дума повтаря онова, което преди повече от десетилетие и половина е казал Карл Кауцки, когото Сталин презира като реформист… Кауцки, както и Сталин, дефинира закона не на основа на печалбата, а на максималното задоволяване на постоянно нарастващите материални и културни потребности на обществото.

Сталин е изключително лош пророк. Повечето от предсказанията му са оказват ялови. Последният му труд отново потвърждава това. Поддържайки постановката, че войните между капиталистическите страни са неизбежни, той повтаря тезисите, верни и актуални само за 30-те години. Състарилият се „вожд“ в разбирането си за света е спрял на равнището на ония години. Заявява категорично, че „неизбежността на войните между капиталистическите страни остава в сила“, и изказва още по-съмнителния и погрешен тезис, че вероятността за война между капиталистическите страни сега е по-голяма, отколкото „между лагера на капитализма и лагера на социализма“.

Разсъждавайки „по коминтерновски“, той явно не разбира ролята на движението за запазване на мира: възможно е при известно стечение на обстоятелствата борбата за мир да прерасне някъде в борба за социализъм, но това вече ще бъде не съвременно движение за мир, а движение за събаряне на капитализма. Всъщност Сталин си остава сляп и глух към зараждането на новия подход за решаване на световните проблеми. Сигурно му е било трудно (но нали е гений!) да каже, че атомното оръжие, с което разполага сега и Съветският съюз, скоро ще „надхвърли“ целите, в името на които се е създавало. Не е могъл да види в мъглявините на бъдещето крайната черта, границата, зад която войната престава да бъде разумно, рационално средство на политиката. Навярно прекалено много искам от Сталин… Но нека пак да повторя — нали всички са го смятали за гений! А той отново измъква на бял свят мумифицираните антиистини, които десетилетие и половина назад все още са могли да помогнат някак да се отговори на въпроси като например, че законът за неизбежността на войните остава в сила. Изводът, който Сталин предлага, може да направи ветровете на „студената война“ още по-студени: „за да се отстрани неизбежността на войните, трябва да се унищожи империализмът“. Той остава верен на себе си: за да се изгражда, трябва да се унищожава.

Като обявява света и човешкото познание за статични, неизменни, а теоретичните положения за вековна вкаменелост, догматизмът донася на нашето общество много злини. В теорията, в социалния живот и в историята господства волунтаризмът. Няма, струва ми се, нито една наука или друга форма на общественото съзнание, която да не е подложена на догматични деформации.

Историята за Сталин е особена област, в която се мъчи да насажда стереотипите на собственото си виждане за миналото. Колкото до историята на партията, тя се изчерпва с „двамата вождове“, а по-късно — с него като приемник на Ленин, като „Ленин днес“. В партийната история се отрежда особено място, където се разяснява ролята на Сталин в борбата за премахване на многобройните „фракции“ и „опозиционни групировки“, в индустриализацията и колективизацията, в построяването на социализма, в победата над фашизма. Според „Краткия курс“, „Кратка биография“ и другите апологетични трудове, място до „вожда“ не остава за никого. С помощта на „личните“ историци дори Ленин е избутан встрани. Историята на партията се превръща в история на извършеното от Сталин и от никого другиго. Фалшификациите, премълчаванията, изопачаването на истината се приемат като нещо напълно допустимо в името на „върховните интереси“.

Сериозно се преразглежда и историята на Съветския съюз. Характерът на догматичните щампи, насаждани в тази област на обществознанието, се разкрива до известна степен в докладната записка на Жданов (август 1944 г.) с неговите забележки и проект за постановление на ЦК на ВКП(б) „Относно недостатъците и грешките в научната работа в областта на историята на СССР“. В забележките си Жданов остро критикува професорите Сиромятников, Яковлев и Тарле, задето са намерили и нещо положително в политиката на някои руски царе. Авторът смята, че не трябва да се показват в учебниците по история ликовете на Чингис хан, Бату, Тимур. Смята, че е направена грешка, когато се е решило да бъде присъдена Сталинска награда на Яковлев за труда му „Крепостничеството и крепостните селяни в Московската държава през XVII век“. Но когато стига до характеристиката на царете, към които — Жданов добре знае това — Сталин изпитва известно благоразположение, по-специално към Иван Грозни, тонът в докладната му записка се изменя: „Безспорно Иван Грозни е бил за времето си прогресивен и образован човек и с помощта на дворяните успява да укрепи абсолютната си власт. Многобройните инквизиции и екзекуции, както и цялата дейност на Иван Грозни имат прогресивен характер (колко «проницателен» е авторът! — б.а.), спомогнал за ускоряването на историческия процес и превръщането на Русия в мощна централизирана държава.“[20] Такива постулати са нужни на Сталин, това е в неговия дух.

Сталин „нарязва“ произволно етапите и граничните моменти в движението и развитието. Мисля, че ако беше живял още някоя и друга петилетка (макар да е страшно човек и да си помисли такова нещо!), той сигурно би обявил построяването на комунистическото общество за свършен факт, така както беше провъзгласил пълното построяване на социализма. Представата му, че след като е създадена социалистическа база на обществения строй, е нужно само да се „дооправи“ Надстройката, пораждаща у хората усещането, че тъкмо страната, където все още съществуват многобройни крайно трудни проблеми, където се извършват кървави чистки, където всички са равни в бедността си и където всичко е централизирано — тъкмо тя е оня идеал, към който са вървели болшевиките. Такива твърдения неволно формират изкривени възгледи за социализма. Сталин издига в закон изпреварването на търсенето в сравнение с производството и с това дава да се разбере, че постоянният недостиг на най-елементарното е закономерност на социализма. Догматичните му възгледи в областта на правото са свързани с неговото опростено разбиране за същината на законността. Според Сталин законността е само неотменимост на санкцията на принудата, на наказанието за всяко нарушение на съветските закони. Въпросите на правовата култура, единството между права и задължения на гражданите и отчитането на властите пред представителните органи на властта се приемат за неактуални.

Обществените науки са принудени, общо взето, да мълчат. Примитивното коментиране не само задушава живеца на науката, но и рязко ограничава „пространството“ на нейното влияние. От края на 30-те години е позволено да се коментира само казаното от Сталин. Всички учени — от новаците в обществознанието до академиците — се въртят около едни и същи, кажи-речи, теми на „изследванията“ си: ролята на Сталин за развитието на икономическата наука; значението на труда на Сталин „Икономически проблеми на социализма в СССР“ за развитието на философските науки; Сталин за теорията за държавата и правото; решаващият принос на Сталин за развитието на военната наука и т.н. Успях да открия в библиотеките (но те, разбира се, не са всичките) около 550 (!) книги и брошури на аналогични теми, написани от 1945 до 1953 г. Научната мисъл попада в клещите на примитивния догматизъм. Може само да предполагаме колко истински таланти са увехнали, изсъхнали и затрити, без да имат възможност да се изявят пълноценно с нови концепции, идеи, книги и открития. Мумиите на догматизма са тежки като олово и смачкват много и много таланти. Ние още не знаем пълния размер на щетите, нанесени от сталинизма върху интелектуалния потенциал на обществото.

Сталиновият догматизъм нанася голяма вреда на естествените и техническите науки. Спряно е за дълги години развитието на генетиката и е предадена на остракизъм кибернетиката. Защото при оценката на новите сфери и новите идеи в научното познание от областта на естествените и техническите науки се подхожда към тях от вулгарно-политически позиции, ако не и с явно невежество. „Ловът на космополити“ обрича още по-безнадеждно науката на изолация, на догматично обезличаване. Статии от типа на „Космополитизмът в служба на империалистическата реакция“ (Известия, 18 април 1950 г.) убиват всяко желание за поддържане на научни контакти с чуждестранни изследователски центрове. Никак не е безопасно за който и да е съветски учен да бъде споменато името му в чуждестранно научно списание или да бъде поканен на международен конгрес.

Опитите за механично пренасяне на Сталиновите формули на „диалектиката“ във въпросите за развитието на биологията, както чудесно показва това например Дудинцев в „Белите одежди“, са равносилни на самоубийство за науката. Или по-точно казано, не самоубийство, а покушение с цел убийство. Ако нещата бяха продължили така още пет или повече години, науката, голямата наука рискуваше да отскочи далече назад.

В тези условия, доловили прагматичното изискване на Сталин („в науката е нужен неотложен практически резултат“), бързо изплуват на повърхността типове като Лисенко. Тогава именно се появяват в печата разгромяващи статии, бичуващи „раболепните“ съветски морганисти. Например в статията на доктора на биологичните науки Глушенко. „Реакционната същност на вайсманизма“ се охулват съветските учени генетици Дубинин, Филипченко, Колцов и Серебровски и се превъзнася академик Лисенко, разобличил „жалката практическа дейност“ на съветските привърженици на Морган в доклада си „За положението в биологичната наука“. За Сталин естествените и техническите науки са всъщност област от алхимията, нещо загадъчно и тайнствено, свързано с постиженията, на непознатото ново. За него главното в науката е организацията. И често се отнася скептично към едни или други съобщения за научни постижения и открития, ако не може да ги разбере. „Вождът“ вярва, че е възможно да се прави наука и в ГУЛАГ. От същите хора, които му изглеждат опасни и не са способни да преминат на догматичните релси на сталинизма и които унищожава безжалостно или натиква в безбройните лагери. Това са стотици талантливи личности и сред тях са А. К. Гастев, Н. И. Вавилов, Н. А. Невски, Н. П. Горбунов, И. А. Теодорович, О. А. Ермански, А. И. Муралов, Н. К. Колцов, Н. М. Тулайков, Г. А. Надсон, А. Н. Туполев, В. М. Мясишчев, В. М. Петляков, С. П. Корольов, И. Т. Клеймьонов и много други.

Учените, на които е запазен животът, работят в специални учреждения и в лагерни лаборатории, поставени под наблюдението на 4-и специален отдел при Министерството на вътрешните работи на СССР. Тук Сталин подхожда към науката от тясно прагматични позиции — вече малко го интересуват светогледът и политическите становища на осъдените. Важното е да се постигне бърз резултат. А когато се постигне, той проявява понякога дори „милосърдие“ — намалява времето за излежаване на присъдата. В отделни случаи дори освобождава затворените. Ведомството на Берия му докладва редовно какви са резултатите от работата на лишените от свобода учени. Ето две такива съобщения:

„До другаря Сталин Й. В.

Група затворници специалисти от 4-и специален отдел към Министерството на вътрешните работи под ръководството на затворника специалист професор К. И. Стахович и професор А. Ю. Винблат и инженер Т. К. Тойфел работи продължително над създаването на съветски турбовитлов двигател. Основавайки се на резултатите от теоретичните си изследвания, групата прави предложение за създаване на двигател «ТРД-7Б». Моля да бъде разгледан проектът за решение от Министерския съвет.

18 май 1946 г.

С. Круглов“[21]

„До другаря Сталин Й. В.

Затворникът специалист А. С. Абрамсон (осъден на 10 години) предложи през 1947 г. нова и оригинална система икономичен карбуратор за автомобилни двигатели. Изпитанията със ЗИС-150 дадоха икономия на гориво 10,0%… Предлага се да бъде съкратен с 2 години срокът за изтърпяване на наказанието на А. С. Абрамсон, инженер-механик М. Г. Арджеванидзе и инженер-конструктор Г. Н. Цветков.

Моля за решението Ви.

8 февруари 1951 г.

С. Круглов“[22]

Сталин се съгласява. Но дали е разбрал, че инженерно-техническата мисъл в тези и в много други случаи не е имала за основа неговите „лъчезарни“ идеи, че за методология при подхода на учените и инженерите са послужили само задълбочените им познания, истинското творчество, изобретателството, а не мъглявите идеологически безсмислици на сталинизма?

Догматичното отношение към марксизма-ленинизма не можеше да не засегне и начина за изучаване на Лениновите трудове. Оказва се, че Ленин вече не може да бъде разбран, ако една или друга негова постановка не бъде коментирана с помощта на Сталинови цитати. Във висшите учебни заведения, преди всичко друго се проверява как студентът конспектира трудовете на Сталин. Помня, че като курсант в Орловското военно училище преподавателят ме задържа след семинара. Беше вече доста възрастен подполковник. Курсантите го обичаха заради „добродушието“ му. Когато останахме сами, той (минало е много време и, за съжаление, не мога да си спомня името му) ми подаде проверения от него мой конспект на първоизточниците и тихичко, по бащински ми рече:

„Добър ти е конспектът. Веднага си личи, че не преписваш, а мислиш. Но един съвет от мене: Сталиновите съчинения конспектирай по-подробничко. Разбра ли ме — по-подробничко! И още нещо. Пред името на Йосиф Висарионович не слагай съкращения от вида «др.», а изписвай цялата дума — «другарят», Можа ли да ме разбереш?“ — погледна ме внимателно преподавателят.

„Тъй вярно, другарю подполковник, разбрах!“

Вечерта съседът ми по легло сподели с мене, че преподавателят по история на КПСС е водил същите разговори с него и с неколцина курсанти. Очаквала се комисия и в съседното училище, според слуховете на тази „политическа незрелост“ както в моя конспект сериозно „обърнали внимание“.

Може и сега да бъдат попитани по-възрастните хора, чиято младост е преминала в ония години, как се изучаваха Сталиновите трудове. Мнозина помнят съчиненията му „Към въпросите на ленинизма“ и „За основите на ленинизма“ с техните подзаглавия: „Метод“, „Теория“, „Диктатура на пролетариата“, „Селският въпрос“, „Националният въпрос“, „Стратегия и тактика“, „Партията“… Някога мнозина изпадаха дори в умиление от простичко и ясно изложените примитивни догми. Учеха се навсякъде — в училището, в техникума, в института, в завода, в партията, в профсъюзите, в комсомола. Работата не е дори в това, че всички тези откровения са до крайност елементаризирани. Всеки пише както може. Главното е, че тези мумии на догматизма, тези изсушени и изопачени истини Сталин консервира за десетилетия, превръща ги в азбука на марксизма. Макар че още тогава (каква ирония на съдбата!), смятайки себе си за диалектик, анатемосва „догмите“ на опортюнистите от Втория интернационал. Така ги и номерира: „догма първа“, „догма втора“, „догма трета“…

Колкото по-дълбоко пускат корени Сталиновите догми, толкова по-безропотни стават хората. Те свикват постепенно с еднопосочната дедукция: от една формула се извежда втора и ако е нужно — и трета. Често пъти търсят обяснението на едни или други процеси не в живота, а във формулите, в дефинициите, в извлеченията от Сталиновите трудове. Догматизмът в мисленето се насажда по всички възможни начини от бюрокрацията, която става също такъв неотделим елемент на сталинизма.

[1] Сталин, И. В. Соч. Т.8, с.64. ↑

[2] Пак там, с. 66–67. ↑

[3] Ницше, Ф. Человеческое слишком человеческое. СПб, 1910, с.331. ↑

[4] Коммунист, 1962, №3, с.42. ↑

[5] Маркс, К. и Фр. Енгелс. Съч. Т. I, с.381. ↑

[6] ЦПА ИМЛ, ф.558, оп.1, д.3222, л.19. ↑

[7] ЦПА ИМЛ, ф.558, оп.I, д.906, л. 44–52. ↑

[8] Гегель. Соч. М.-П. Т.I, 1930, с.70. ↑

[9] ЦПА ИМЛ, ф.558, оп.1, д.3212, л.27. ↑

[10] История Всесоюзной Коммунистической партии (большеанков). Краткий курс. М., 1945, с.344. ↑

[11] История Всесоюзной Коммунистической партии (большевиков). Краткий курс, 1945, с.344. ↑

[12] К изучению истории. Сборник. М., 1937, с.28. ↑

[13] ЦПА ИМЛ, ф.558, оп.1, д.5300, л.28. ↑

[14] ЦПА ИМЛ, ф.558, оп.120, д.313, л. 7–15. ↑

[15] ЦПА ИМЛ, ф.77, оп.1, д.268, л. 5–10. ↑

[16] ЦПА ИМЛ, ф.77, оп.3, д.54, л. 1–4. ↑

[17] Сборник исторических свидетельств. Париж, 1979, с.449-450. ↑

[18] Сталин, И. В. Марксизм и вопросы языкознания. М., 1953, с.55. ↑

[19] Сталин, И. В. Экономические проблемы социализма в СССР. М., 1952, с.40. ↑

[20] ЦПА ИМЛ, ф.77, оп.3, д.54, л. 1–4. ↑

[21] ЦГАОР, ф.9401, оп.2, д.136, т.111, л.205. ↑

[22] Пак там, д.302, т.I, л. 29–31. ↑

ТОТАЛНА БЮРОКРАЦИЯ

Преди да премина към анализа на още една останка от сталинизма — бюрокрацията, бих искал да предложа на читателя един малък откъс от книгата на Николай Бердяев „Съдбата на Русия“. Бележитият руски философ завършва книгата, когато вече е извършена Октомврийската социалистическа революция, когато във въздуха се усеща опиянението от свободата у едни и страхът от „антихриста“ у други. Бердяев разсъждава за демокрацията и стига в много отношения до парадоксални изводи: „Народовластието също може да лиши личността от неотменните й права както единовластието. Такава е буржоазната демокрация с формалното й абсолютизиране на принципа за народовластие. Но и социалната демокрация на Маркс също така недостатъчно освобождава личността и също така не се съобразява с автономното й съществуване. На един конгрес на социалдемократите беше изказано мнение, че пролетариатът може да лиши личността от нейните на пръв поглед неотменни права, например правото на свободна мисъл, ако това е в съществен интерес на пролетариата. В този случай пролетариатът се разглежда като някакъв абсолют, пред който всичко трябва да бъде принесено в жертва. Навсякъде срещаме наследството на абсолютизма, държавен и обществен, той е жив не само когато царува един, но и когато царува мнозинството.“[1] Бердяев вижда опасност и в тиранията на мнозинството, а не само на единовластието. Мисля, че в тези разсъждения има рационално зърно: по отношение на социализма тази опасност става реална, когато мнозинството помага на лидера да създаде вътре в държавата някаква прослойка от „изпълнители на волята на мнозинството“, когато се създава колективният бюрократизъм.

Нито една държава не може да мине без апарат. Бюрокрацията обаче се появява там, където апаратът не е свързан, не зависи пряко от резултатите на икономическото функциониране на системата и където няма демократични методи за формиране на апарата и за контрол над него. Отначало се е смятало, че „изпълнителите на волята на мнозинството“ няма да се превърнат в голяма опасност. Наскоро след Октомври Ленин, разсъждавайки по създаването на нов апарат, казва, че той „в интерес на народа трябва да бъде лишен от всякакъв бюрократизъм“[2]. Но още първите години на съветска власт показват, че бюрокрацията крие в себе си значително по-сериозна опасност, отколкото изглежда на теория. Ние знаем, че в критични минути Ленин е можел да бъде много твърд спрямо бюрокрацията, в която съзирал надвисваща опасност за новия строй. Например през януари 1919 г. изразява отношението си към една от конкретните прояви на бюрокрацията: „За… бюрократично отношение към работата, за неумение да се помогне на гладуващите работници репресията да бъде сурова, включително и разстрел.“[3]

Борбата за укрепване на съветската власт, особено в условията на военния комунизъм, довежда до нарастване на апарата. Военният комунизъм предвижда тотален контрол върху производството, разпределението и изпълнението. А с това се занимават много хора, твърде много… Раждат се нови елементи на държавната структура, нови звена, често пъти междинни, координиращи, свързващи… Апаратът започва да расте застрашително още по времето на Ленин, изразходвайки значителна част от народната енергия, от средствата, от възможностите за осигуряване на собствено функциониране. Ако в ония години Сталин е бил специалист в нещо, това е областта на апаратната работа. Народен комисар на два комисариата, дългогодишен член на Централния комитет, на различни съвети, комисии и комитети, той по-рано от другите е доловил силните и слабите страни на административния и на партийния апарат, възможностите им.

Когато става генерален секретар, той възлага на апарата да разработи класификация на длъжностите в народните комисариати, които с течение на времето се превръщат в добилата печална слава бюрократична номенклатура. По негово указание например отговарящият за работата на Народния комисариат на националностите Брезановски подготвя през февруари 1923 г. документ, наречен „Разпределение на длъжностите в структурата на апарата на НКН по постепенната им градация“. Всички длъжности са разделени на четири групи (ръководители по националните проблеми, ръководители на административно-стопанските служби, ръководители на политико-научно-просветната работа, ръководители на литературнонаучните издателства). Посочва се квалификацията: партиен работник с най-висша и висша квалификация, със средна, с ниска; какви длъжности могат да изпълняват безпартийните (а те се оказват само две-три). След одобряването й от Сталин градацията разделя ясно разрасналия се апарат на няколко равнища (по подобие на многото класове за царските чиновници), отрязвайки и без това слабите връзки на народния комисариат с реалните проблеми на нациите и народностите.[4] Всъщност още в самото начало на дейността си като генерален секретар Сталин формира огромна, всеобхватна армия от чиновници.

За съжаление партията става жертва и оръдие на тоталната бюрокрация. Пренебрегнати са Лениновите демократични начала и това ускорява бюрократизирането на обществото. Не успява да се противопостави на цезарските наклонности на бъдещия „вожд“. И постепенно се превръща в маша на единодържеца. Тежко е да се пише за това, но е така. Ако беше иначе, нямаше да говорим днес за обновление и преустройство. Днес партията трябва отново да спечели доверието на масите, да търси нови, демократични пътища, за да възвърне влиянието си в обществото, трябва да създава условия за разширяване на реалния социалистически плурализъм. Партията трябва да извлече многобройни поуки от уроците на миналото. Защото именно тя трябва да издигне преграда по пътя на приближаващата се сталинска диктатура.

Сталин съсредоточава в ръцете си голяма власт, превръща се в изпечен майстор на апаратната структура. Тъкмо с неговото участие се доусъвършенстват и стават с течение на времето класически в съветската бюрокрация безбройните отчети и доклади от долу на горе, директивите и указанията от горе на долу, създаването на кадрова номенклатура и концентрирането на назначаванията в Центъра, повишеното засекретяване на най-различни сфери от управленската дейност, доведено постепенно до абсурд, опитите за решаване на възникващите проблеми с помощта на все по-нови и по-нови ведомства, формирането на няколко равнища и пластове контролни механизми, разширяването на функциите за потискане, осъществявани от съответните органи на пролетарската диктатура, и т.н. Сталин става по-рано от другите „професор по бюрокрация“. Дори според общоприетото разбиране той бързо усвоява обикновената хитрост на бюрократите — тяхната недостъпност, макар че още през 1922 г. пленумът на Централния комитет определя дните и часовете, в които генералният секретар е длъжен да приема граждани. Сталин бързо се отказва от това безинтересно за него занимание. Ето един пример: Енукидзе получава писмо от Малиновска (името и презимето й не са дадени в писмото), една от сътрудничките в централния апарат, която е уволнена. Тя пише:

„Авел Сафронович!

Аз съм човек, отстранен от работа… подозирана от всички. Които ме познават, отсъстват: Серебряков, Семашко, Риков. До Сталин не може да се проникне (курс.авт.). Помогнете ми, Авел Сафронович, да изляза от това непоносимо положение, няма да ви изложа…

Малиновска

Телефонът ми е 2-66-93

19.XII.24 г.“[5]

Това, разбира се, е само една от чертите на бюрокрацията, съвсем не толкова важна, но скритостта, недостъпността, богоподобното откъсване на Сталин от „простолюдието“ водят началото си още от ония далечни години. Може дори да кажем, че той, такъв, какъвто го знаем днес, е в огромна степен рожба на бюрокрацията, неин зловещ продукт. На бюрокрацията е бил нужен вожд от типа на Сталин, а на него — желязна бюрократична машина.

Когато е вече болен, Ленин в редица свои разпореждания и особено в последните си писма се опитва да започне сериозна борба срещу настъплението на бюрокрацията, която в апогея на единовластието на Сталин ще стане тотална. Виждал е опасност не само в количественото нарастване на бюрокрацията, спрямо която не се стеснява в изразите си („чиновници като скакалци“, „бюрократичен плъх“), а преди всичко в подмяната на народовластието с чиновнически апарат. Какви пътища вижда Ленин за блокиране и ограничаване на бюрокрацията?

Разчитал е много на социалния състав на управленския апарат, настоявайки за увеличаване на работническия и селския елемент в него. Но днес знаем, че това би могло да бъде само първоначална мярка. Тя не е панацея. Цялата ни сегашна бюрокрация: е „плът от плътта на своя народ“, в нея няма представители на експлоататорските класи, лица, които, както бихме се изразили по-рано, внушават опасения поради социалния си произход. Ленин възлага надежда и на прочистването на партията, за да се избави тя от ония нейни членове, които „не само не знаят да се борят с разтакаването и с подкупа, но пречат на борбата с тях“[6]. Можем да си представим в какъв ужас би изпаднал Ленин, ако някой би му казал, че след шест-седем десетилетия в Съюза на републиките, създаден от него, ще се ширят явления като рашидовщината, чурбановщината, кунаевщината и много други. Чистотата на „апаратните редици“ остава винаги актуална. Но не това е основното. Ленин разчита главно на осигуряването на истинско народовластие, на реалното участие на трудовия народ в управлението на държавата, контрол върху изпълнителната власт, разширяване на гласността, повишаване на общата култура на целия народ. Не народът трябва да зависи от апарата, а обратното, апаратът от народа. Ленин пише с горчивина: „Закони има написани, колкото щете! Защо обаче няма успех тази борба? Защото тя не бива да се води единствено с пропаганда, а може да завърши само ако народните маси помагат.“[7] Всичко това е вярно, но трябва да признаем, че днес и това не е достатъчно.

Условно може да приемем, че през втората половина на 20-те години възникват и съществуват две алтернативни концепции. Едната — олицетворява я Бухарин — се основава върху сравнително умерени темпове на развитие (както на индустриализацията, така и на кооперирането), а другата — върху безпрецедентен скок в промишлеността и в селското стопанство. Сталин е най-цялостният изразител на втората концепция. Такъв скок едва ли би могъл да се осъществи само с икономически методи. Необходими са административно-силови начини, които по неизбежност започват да раждат, да насаждат, да укрепват широк бюрократичен слой. Тъй като се предвижда тези задачи да се решат главно за сметка на селячеството, насилието сякаш е било предопределено, програмирано. Може да се предполага, че прилагането на някакви административни мерки, но, разбира се, не и репресии, е било в определен етап необходимо. Сталин не може да не е знаел, че и Ленин е писал: „Грамадна грешка е да се мисли, че новата икономическа политика е сложила край на терора. Ние пак ще се върнем към терора, и то към терор икономически.“[8]

Подчертавам, аз разглеждам възможностите, а не изразявам съгласието си с подобен вариант.

Но Сталин, след като потъпква безмилостно съпротивата на опонентите си, избира силовата алтернатива. А тя вече автоматично започва бързо да създава бюрократичната система. Изборът на извъникономическа принуда създава „съсловие“, което не зависи пряко от количеството и качеството на продукцията, но зависи в огромна степен от политическите постановки. Бюрокрацията също така изтиква автоматично на преден план идеологическите и политическите лостове за въздействие върху масите и оставя на втори или на трети план икономическите. Социализмът бързо загубва дори слабите си следи от демокрация. Нужно е да се подчертае, че много от лидерите на болшевиките още от самото начало се насочват към диктатура без демокрация. През 1922 г. Троцки пише: „Ако руската революция при нестабилността на социалните отношения вътре и при острите и винаги опасни промени вън се беше обвързала с пътищата на буржоазния демократизъм, тя отдавна щеше да лежи на широкия друм с прерязано гърло.“ За социалистическа демокрация той все още не говори, като смята, че тя може да бъде осъществена само тогава, когато пожарът на революцията се прехвърли и в другите страни.

Ето защо, продължава Троцки, „когато разстрелваме враговете, ние не казваме, че се леят звуци от еоловата арфа на демокрацията. Честната революционна политика изключва преди всичко хвърлянето на прах в очите на масите“[9]. Болшевиките, „побъркани“ от идеята за диктатура на пролетариата (очевидно тогава не е било възможно да се дойде на власт иначе), се придържат към популярната постановка за силово разрешаване на извънредно сложните проблеми. Радикализмът е визитната картичка на революционността. Най-голямото нещастие за руската революция е, че историята въпреки волята на Ленин и интересите на бъдещето е спряла избора си върху Сталин — една идеална кандидатура за „певец“ и „творец“ на бюрокрацията и терора.

Ограничеността и слабостта на борбата с бюрократизма през 20-те години, когато е още живо Лениновото обкръжение, се обяснява не само с тесните й рамки, но и с повърхностното разбиране на същността на бюрокрацията. Впрочем, повечето от нас и до ден-днешен разбират под бюрокрация само разтакаването, параграфщината, формализма, безкрайните преписки, канцеларщината. А тогава дори много от вождовете на революцията са разбирали бюрократизма именно така. На 28 май 1926 г. пред III общосъюзно съвещание на работническите и селските кореспонденти Троцки отначало казва една на пръв поглед вярна мисъл: „Бюрократизъм у нас има, и то жесток. Дължи се на некултурност, дължи се на неумение, на много исторически и политически причини.“[10] После свежда бюрокрацията до сравнително доста стеснения феномен на угодничеството, нагаждането, консерватизма на традициите и т.н. Всичко това е вярно, обаче не разкрива дълбоката същност на бюрократизма — подмяната на народовластието с всесилието на апарата, който се е изплъзнал от контрола на масите.

Главната особеност на бюрократизма от сталински тип е, че той се превръща в тотален. По неговите неписани закони започват да действат всички държавни, партийни и съдебни органи, всички обществени организации. Бюрокрацията сякаш ги синтезира в нещо общо, лепкаво, проникващо навсякъде, жилаво, неуязвимо. Всеки орган, всеки елемент на системата, отделният човек може да върши само онова, което му е предписано, разрешено, указано. В тази система царува властта на „указанията“, „директивите“, „постановленията“; тя заплашва с наказание, съд, остракизъм; насърчава ревностните изпълнители и бдителните чиновници; в края на краищата всичко това придобива вид на колективна бюрокрация. Тоталната бюрокрация е независима от икономическата целесъобразност. Нейният култ е всесилието на апарата. Та нали до неотдавна у нас ставаше така: снабдяването със зеленчуци не върви, създава се министерство на зеленчукопроизводството. Появяват се в печата няколко критични бележки за лошата опаковка на продуктите и на промишлените стоки — създава се научноизследователски институт по амбалажа. Влошава се качеството на промишлената продукция създава се, въпреки че има заводски ОТК (отдели за технически контрол), цяла система за държавно приемане. Колкото повече постановления се издават за съкращаване на управленския апарат, толкова по-бързо той нараства. Борбата с административни средства против такава административна система е безполезна. Без прилагането на икономически, социални и политически методи не можем се излекува от бюрокрацията. Още повече че тя е изключително многолика — от безбройните звания, степени, чинове и рангове до загадъчната йерархия на висшите ешелони, където често пъти зад необхватната колегиалност и безбройните йерархични стъпала е невъзможно да се открие конкретният „отговорник“. Сталин и обкръжението му отглеждат тази система дълго, грижливо, упорито и безмилостно.

Нужно е да се подчертае, че формирайки се постепенно, бюрократичната система е „възпитавала“ в съответния дух цялото общество. Хората стават част от нея. Нещо повече, свикват с нея и в нейното „съвършенство“ мнозина и до днес виждат „предимствата“ на социализма. Въпросът никак не е прост. Погрешно ще е да отричаме постигнатото в социалния и културния живот на страната, което не е малко. Работа за всички, гарантирано социално осигуряване, макар и на твърде ниско равнище, всеобщо задължително образование, макар и от доста ниско качество, приобщаване на широките маси към началните ценности на духовната култура, безплатното, но и незадоволително медицинско обслужване, ниските цени на предметите от първа необходимост, изключително ниският наем на макар и не твърде удобните за живеене държавни жилища, безплатното всъщност (срещу символична такса) настаняване на децата в пионерските лагери, детските градини и яслите, както и редица други съществени социални придобивки на съветския народ. С твърде голяма популярност сред народа се ползваха акциите на правителството по намаляването на цените на продоволствените и промишлените стоки. Макар че всичко това беше на равнище, малко по-високо от представата ни за всеобща бедност, самата тенденция за постепенно, но неотклонно придвижване напред вдъхновяваше хората.

Нямам намерение да обяснявам това с „успехите“ на Сталиновото ръководство. Но всеотдайният тежък труд на съветските хора не можеше да не даде известни плодове. В обществото нямаше оная широка и проникваща навсякъде корупция, онова морално разлагане на значителни групи от ръководителите, избуяло неудържимо две-три десетилетия след смъртта на Сталин. Общата атмосфера беше такава, че създаваше впечатление за нравствено здраве и социално благополучие на обществото. Тоталният бюрократичен „ред“ сякаш задоволяваше интересите и на широките маси на населението. По няколко причини. В Сталиново време бяха израснали вече няколко поколения. Те не познаваха „друг“ социализъм, не познаваха поради пълната идеологична завеса и реалната картина на живота в „другия“ свят. Всички почти искрено вярвахме в безрадостния живот на работниците от капиталистическия свят, в непрекъснатото им „относително“ и „абсолютно“ обедняване до просешка тояга, наслушали се бяхме на приказките за свирепите „тъмничарски“ нрави в държавите от Запада, за пълното превъзходство на Съветския съюз над „свободния свят“ почти по всички параметри. Тази представа беше трайна, тя се поддържаше с всички възможни средства и от мощния пропаганден апарат.

Не бива да се премълчава, че за хората, възпитавани в духа на отнета свобода, на лъжа и секретност, тоталният бюрократизъм беше някак си удобен. Да, точно така — удобен: в живота им всичко е предварително уредено, определено, установено. От работата им, от твърдото заплащане до това, по какъв повод да изразяват възторга и възхищението си, кога и какво да сеят, какъв рапорт да готвят за по-нагоре и т.н. Системата се е погрижила за всичко: дава окончателна оценка на едно или друго произведение, на фактите от историята и съвременността, определя недвусмислено кое е добро и кое е лошо, от самото начало знае, че едно или друго решение, едно или друго наказание на „вожда“ ще остане в историята. Пак тя осигурява до значителна степен еднаквото, поставящо всички на равна нога разпределение на благата. Тоталният бюрократизъм е удобен както за изпълнителите, за „винтчетата“, така и за ръководствата на всички равнища. Системата спомагаше и за формирането на уеднаквен светоглед. Разширяващата се роля на обществените фондове наред с многото си положителни страни често пъти изравняваше хората независимо от приноса им в общата работа. На преден план все повече се изтъкваше не крайният резултат от труда, а длъжността, положението, размерът на заплатата, мястото в номенклатурата. Професорът от Оксфордския университет Алекс дьо Жонж в книгата си „Сталин и създаването на Съветския съюз“ споделя с читателите вярното си наблюдение, че диктаторът е създал безупречна тотална пирамида на управлението като цяло: „Никой нямаше възможност да поправи началника си. Всеки началник ставаше един малък Сталин по отношение на подчинените си. Всеки се държеше зле с ония, които са под него, гледаше изпод вежди равните на него и ласкаеше всички, които са над него.“[11]

Утвърждаването на Сталиновия цезаризъм спомагаше не само да се засилват тоталитарните тенденции и свързаните с царизма традиции, но и обществото да изпадне в състояние на всеобщо заслепление, да се вкорени вярата, че социализмът трябва да бъде именно такъв, че истинското предстоящо процъфтяване е възможно само ако се върви по този път. Постепенно името на Сталин става почти мистично: то внушава едновременно ужас и любов, страх и преданост, покорност и обожаване. Бюрократичната машина, функционираща в такава атмосфера, още повече превръща човека в незабележимо „винтче“.

На баналните възражения „ами то при Сталин «имаше оправия», «вяра в утрешния ден», «безпрекословно изпълнение на плановете», «бавно, но видимо подобряване на жизненото равнище»“ може да се отговори по следния начин: бюрократично-казармената насока на живота, свързана с постоянната заплаха от наказание и репресии, е достатъчно внушителна, за да поддържа икономическите структури, производството, функционирането на всички държавни институции в рамките на утвърдените, „спуснатите“ планове. Мисля, че и днес (това е само едно абстрактно разсъждение), дигнете ли заплашително над отделния човек, над ръководителя, над предприятието дамоклевия меч на сталинската разплата — планът ще бъде изпълнен без никакви възражения. На всяка цена. По-точно — със страшната цена на загубеното човешко достойнство, на живот в атмосфера на страх, на мълчание и сляпо подчинение. Но кой би се съгласил днес на това?

Най-чудовищното изчадие на Сталиновия бюрократизъм става всесилният апарат на наказателните органи, който и до XX конгрес на партията се отчита само пред един човек. Нещата не опират дори само до насилието, олицетворявано от тези органи, а до проникването им във всички пори, клетки на държавата — политически, икономически, културни, идеологически. Сталин слага кръст на почти всички най-добри традиции, създадени от Дзержински, макар че и тогава законността често е била подменяна с „революционна целесъобразност“.

Твърде печално обстоятелство в нашата история е фактът, че революционният радикализъм на болшевиките, възприет до голяма степен по принуда, често залага само на насилието. Вярно е, че много пъти това е било необходимо. И все пак прибягването до насилие се превръща неусетно в норма, в обикновено явление, в законен акт. Дори Ленин не се е въздържал (в редица случаи) от призиви към терор. На 20 юни 1918 г. е убит от есер членът на Петроградския комитет на РКП(б) и комисар по печата, пропагандата и агитацията В. Володарски (М. М. Голдщайн). След една седмица Ленин изпраща в Петроград писмо до Зиновиев, Лашевич и други членове на ЦК на Руската комунистическа партия (болшевики), в което пише:

„Др. Зиновиев! Едва днес чухме в ЦК, че в Питер РАБОТНИЦИТЕ искали да отговорят на убийството на Володарски с масов терор и че вие (не Вие лично, а питерските цекисти или пекисти[12]) сте ги задържали.

Протестирам решително!

Ние се компрометираме: заплашваме с терор дори в резолюциите на Совдепа (Съвет на работническите, селските и червеноармейските депутати — б.пр.), а на дело СПИРАМЕ революционната инициатива на масите, която е НАПЪЛНО правилна.

Това не е въз-мож-но!

Терористите ще ни смятат за мухльовци. Времето е архивоенно. Трябва да се насърчават енергията и масовостта на терора против контрареволюционерите и особено в Питер, чийто пример е РЕШАВАЩ.

Привет!

Ленин“[13]

Този случай не е епизодичен. В революцията и годините на гражданската война са пролети реки от кръв. Съотечественици, руси, обитатели на една и съща земя се унищожават един друг с ожесточение. Тогава тези неща за всички са били напълно естествени. Дори за Ленин:

„Свияжск, за Троцки (дата не е поставена).

Благодаря, оздравяването ми върви превъзходно. Уверен съм, че смазването на казанските чехи и белогвардейци, както и поддържащите ги кулаци кръвопийци, ще бъде образцово безпощадно.

Горещ привет. Ленин“[14]

„Образцово безпощадното“ сподавяне на всяка съпротива ще стане едва ли не най-важната проява на революционност, на обичайна социална практика.

Онова, което Ленин допуска само в „архивоенно време“, когато всичко виси на косъм, по-късно се разглежда като „революционна норма“. Дори тогава, когато защитата и укрепването на революционните завоевания завършват с успех, терорът не е изпратен в архива на историята. С усърдието на Сталин и обкръжението му репресиите против собствения им народ стават обичайна практика.

Демократичните традиции в Русия не са били кой знае колко развити, но по отношение на традициите в полицейската практика нещата са стояли по-добре. Макар че това, което създаде Сталин, разбира се, не може и да се сравнява с „дилетантството“ на самодържавието. Но все пак… Обикновено се казва: съдилищата и законите са нужни, за да се укрепи господството на управляващата класа. Но мисля, че във всички времена управляващите класи по-малко са се нуждаели от закони, отколкото онеправданите и безправни класи. По всяка вероятност традициите на тайната полиция в Русия се зараждат през 1826 г., когато Николай I създава Трето отделение към собствената на Негово Императорско Величество канцелария. Изпълнителен орган става Отделният жандармерийски корпус, чийто шеф е и началник на Трето отделение. Оттогава заработва с пълна сила и политическата цензура. Но въпреки това почти всички издавани в чужбина книги стигат без никакви спънки до читателите си. Правната основа за преследване на другомислещите е създадена през 1845 г. с „Уложение“ (кодекс) за държавните престъпления и престъпленията против установения ред. В членове 267 и 274 се казва:

„За съставяне и разпространяване на писмени или печатни съчинения и за публично произнасяне на речи, в които, макар и без пряка и явна подбуда към въстание против върховната власт, се правят опити да се оспорва или подхвърля на съмнение неприкосновеността на правата й или пък дръзко се упреква установеният от законите начин на управление или редът за наследяване на Престола, виновните за това се подлагат на: лишаване от всички права, свързани с общественото им положение, и изпращане на каторжна работа в заводите за време от четири до шест години…“[15]

Интересно е да се направи следното сравнение: осемдесет и една година по-късно, вече след смъртта на Ленин, в „Углавния“ (Наказателния) кодекс на РСФСР от 1926 г. е записано:

„Пропагандата и агитацията, съдържащи призиви за сваляне, подкопаване или отслабване на съветската власт… а също така разпространяването, или изготвянето, или прикриването на литература с такова съдържание влекат след себе си лишаване от свобода със строга изолация за срок не по-малко от шест месеца.“[16] Почти същите идеи с изключение на неизвестните по времето на Николай I думи „пропаганда“, „агитация“ и твърде разтегливите „не по-малко от шест месеца“.

Самодържавната власт насочва главното си внимание към армията и полицията, макар че според сегашните критерии числеността на наказателния апарат е била малка. През 1895 г. например в Департамента на полицията са служили 161 души, а в жандармерийския корпус — около 10 хиляди души и няколко десетки хиляди полицаи. Но властите са давали на полицията, особено на политическата, твърде големи права. Както пише началникът на Департамента на полицията (от 1902 до 1905 г.) Лопухин: „Населението на Русия се поставяше в зависимост от личната преценка на чиновете от политическата полиция. Виновността се установяваше често въз основа на субективните мнения на полицейските чиновници.“[17] Самодържавието е практикувало интернирането на неугодните или изпращането им на каторжна работа. Пред прага на XX век в Сибир е имало около 300 хиляди интернирани от различни категории и около 11 хиляди затворници, осъдени на каторжна работа.[18] Все пак само 5-10% от заточените и каторжниците са били „политически“. Значителна част от интернираните — по някой път половината от тях — не е била „налице“, иначе казано, намирала се е в „бягство“ поради мекушавия режим.

Полицейският режим не е бил чак толкова строг. Заминаването за чужбина не е било никак трудно. Нужно било само да се напише молба до губернатора и да се заплати малка митническа такса. През 1900 г. например около 200 хиляди руски граждани са прекарали по няколко месеца в чужбина. Ето защо не е чудно, че главните гробокопачи на царизма са се подвизавали в чужбина. Мнозина от тях са познавали добре слабостите на Департамента на полицията и при изграждането (след революцията) на новата система за сигурност отиват значително по-далече в строгостта на реда и правилата, определящи лоялността на конкретния гражданин към съветската държава.

И като последица дошлата на власт революционна партия, от една страна, няма почти никакви демократични традиции, за да попречи на бързото разрастване на бюрокрацията, а от друга — притежава „придобития по наследство“ полицейски опит на премахнатото от нея царско самодържавие. Така че не е за чудене защо много скоро след Октомври започват широко да се прилагат репресивни мерки спрямо противниците на новия строй — мерки, които излизат извън рамките на революционната законност. Страшна опасност надвисва над свободата, за която тъй ожесточено са се борили болшевиките. Неусетно, полека-лека се разчиства пътека за бъдещия цезар.

В кореспонденцията на Калинин е запазена извадка от протокол №110 от 9 март 1922 г. на Политбюро. Уншлихт докладва по въпроса за борбата срещу бандитизма. След като го изслушва, Политбюро постановява:

„Приема се следното предложение на Уншлихт: да се предостави на ГПУ правото за непосредствена разправа (курс.авт.) а) с лицата, заподозрени във въоръжени грабежи, с криминалните престъпници, с рецидивистите, заловени с оръжие; б) интерниране в Архангелск и затваряне в Архангелск на преминали в нелегалност анархисти и леви есери…

Секретар на ЦК Молотов“[19]

Разправа без съд… От ден на ден — все по-често. Ето още един такъв документ:

„Москва, Б. Лубянка, 2

№ 243 511

До секретаря на ЦИК на СССР др. Енукидзе

ОГПУ моли разрешение за извънсъдебна присъда (курс.авт.):

1. По делото на Бабин М. И., наричан още Рубин — меншевик от дясната групировка «Зарист», обвиняем по чл. 62 на Наказателния кодекс.

2. По делото на Абрикосова и други, на брой 56 души, обвиняеми по чл. 61, 66 и 68 на Нак. кодекс — голяма шпионско-фашистка организация.

Личен доклад по двете дела ще направи зам.-нач. на СООГПУ (Сибирското отделение на Обединеното държавно политическо управление) др. Андреева.

5.IV.1924 г.

Ягода

Дерибас“

Следва допълнение: „Прокурорът Каранян възразява по, второто дело. Ягода“[20] Тогава все още е можело да се възразява…

Извънредните мерки, извънсъдебните репресии, които все още може някак да бъдат обяснени в контекста на революцията и гражданската война, не са изкоренени в обстановката на мир въпреки всички усилия на Ленин, а след смъртта му стават едва ли не всекидневен атрибут при новия начин на живот. Достатъчно е да бъдеш обвинен във „враждебни действия“ спрямо новия строй. Бюрокрацията усвоява това правило на жестоката игра преди всички други правила. Постепенно новите поколения служители в органите на сигурността започват да смятат всеки съветски гражданин за потенциален противник на строя. Това тяхно виждане дава постоянни плодове. За тях рядко се пише в печата, но във всяко селище, завод, институт, народен комисариат, научавайки, че е разкрито ново „гнездо на антисъветчици“, хората някак си се свиват, затварят се в себе си, почват да гледат с подозрение околните, готови са да поддържат всяка нова „постановка“, „линия“ на ръководството. Потенциалната (а често и реалната) заплаха от арест и репресии осакатява духовно съветските граждани.

Сталин получава многобройни доклади за политическите настроения, за наблюдаваните подозрителни елементи, за появата на нови антисъветски групи. Ето извадка от едно такова донесение, стигнало до бюрото на Сталин наскоро след войната — „Антисъветски групи сред интелигенцията и младежта“:

„1) По делото на антисъветската група от инженерно-технически служители към НКПС (Министерство на транспорта — б.р.): Д. Д. Терембецки, В. Д. Бирюков, С. А. Бабенков (следва цяла редица имена — б.а.). Правели са антисъветски изказвания. Групата си е поставила за задача в момента на приближаването на Хитлеровите войски да вдигне въстание. Делото се намира в «Особеното съвещание».

2) Антисъветската група от студенти в московските висши учебни заведения (5 души), вкл. Л. А. Медведски — студент в химикотехнологическия институт; Н. И. Вилямс — син на академик Вилямс, Московски държавен университет; студентът Ю. А. Гастев — син на народен враг, троцкиста А. К. Гастев; майка му и брат му — студент в същия университет, са репресирани, и др. Водят антисъветски разговори. От членовете на групата са иззети стихове с антисъветско съдържание…

3) Антисъветска група от средното училище в селището Старо-Михайловская, Краснодарски край, в състав: Б. А. Ковда, бивш ученик, намирал се на окупирана територия; Р. Н. Духно, ученик в 9 клас; Н. Г. Богва — ученик в 9 клас. Създали са нещо като кръжок за «борба за справедливост». Антисъветските им настроения са поддържани от учителите С. М. Якович и Д. К. Яров. Следствието продължава…“[21]

По-нататък се изброяват още няколко десетки такива „антисъветски групи“. Щом в 15-16-годишни ученици, чийто романтичен и патриотичен копнеж за свобода на духа още не е угасен, властта вижда заплаха за строя, какво да кажем за другите групи… Сталиновият бюрократизъм не може без жертви.

Много въпроси, които наглед са от политическата и от идеологическата сфера, са предоставени за решаване на ведомствата, станали сега за Сталин, пак ще повторя, по-важни от партията.

„До другаря Сталин Й. В.

8 септември 1945 г.

Мавзолеят на В. И. Ленин е напълно готов за допускане на посетители… Приложен Ви представяме за утвърждаване проект за разпореждане на Съвета на народните комисари на СССР за откриването на Мавзолея на В. И. Ленин от неделя, 16 септември 1945 г.

Л. Берия

В. Меркулов“[22]

Именно „органите“ подготвят трупа на Ленин, докаран от Тюмен, където е бил по време на войната, за връщането му в мавзолея. Бюрокрацията се е разпоредила за паметта на Ленин „да се погрижи“ ведомството на Берия. Заедно с това то продължава да се занимава с преките си задължения, които постоянно се „преизпълняват“. Например:

„До другаря Сталин Й. В.

другаря Молотов В. М.

другаря Берия Л. П. Министерството на вътрешните работи докладва за хода изпълнението на постановление на ЦК на ВКП(б) и Министерския съвет №1630 от 27 юли 1946 г. относно мерките по осигуряване опазването на държавното зърно. Резултати има: през декември 1946 г. са привлечени към наказателна отговорност 13 559 души (за един месец! — б.а.), през януари 1947 г. — 9928 души…

С. Круглов“[23]

Когато Сталин не е придавал голямо значение на информацията, в горния ъгъл на документа просто драсвал нещо като човчица или латинско „V“. Но тъй като „любимият вожд“ иска да знае буквално всичко за своя народ, Круглов, достойният ученик на Берия, засипва Сталин с всевъзможни съобщения — от действията на „антисъветските групи“ до божии, „поличби“:

„По съобщение на М-вото на вътрешните работи на Украинската ССР в началото на август т.г. сред населението на Рава-Руския, район в Лвовска област, се разпространили слухове, че на някаква скитаща монахиня се била явила «божията майка». Спуснала се като облак и изчезнала, а на земята останали следи от кръв…“[24] На „вожда“ атеист, възпитаник на духовна семинария, това съобщение, разбира се, не е направило никакво впечатление и той драснал отгоре „човчица“. Дреболия…

Държавната бюрокрация държи постоянно зад бодливата тел няколко милиона души, превръщайки ги в „съзидателна“ сила на новото общество. Сталин, както вече споменах, е инициатор и твърд привърженик на максимално широкото използване на затворническия труд в социалистическото строителство. Това за него е принципен въпрос. „Вождът“ възлага строежа на едни от най-големите промишлени обекти и на пътищата на НКВД, после на Министерството на вътрешните работи. Дори в създаването на атомното оръжие главно участие взима това ведомство. Често пъти се поставят такива срокове за изпълнение на задачите, че днес ни се струват направо фантастични. И в повечето случаи сроковете се спазват. Защото на изпълнителите им е ясно, че отговарят с живота си. Ще дам един пример.

След разпореждането на Сталин през юли 1945 г. да се ускори създаването на атомна бомба са взети извънредни мерки.

„Магадан. До началника на «Далстрой» др. Никишов

С постановление на Съвета на народните комисари на СССР от 13 октомври 1945 г. Ви беше възложено да организирате дейностите по издирване на уранови руди. Тази работа е изключително важна.

Нужно е да вземете всички мерки за енергичното разгръщане на проучванията за уранова суровина и още през тази година (курс.авт.) да се организира добивът на руда и производството на уранови концентрати… Моля през всеки две седмици да съобщавате за взиманите мерки във връзка с изпълнението на задачата…

Л. Берия“[25]

Вече споменах, че на практика всички министерства затрупват Министерството на вътрешните работи с искания за хиляди и десетки хиляди работници. Затворниците дават своя принос не само в строежа на пътища и мостове, във въгледобива и дърводобива, но и в добива на уран, в строителството на ядрени реактори, на високи сгради и величествени водноелектрически централи. Никога няма да забравя какво впечатление ми направи строителството на Куйбишевската ВЕЦ, когато през 1952 г. ми се удаде случай да бъда там заедно с група комсомолски дейци. Мащабите на строежа ме поразиха. От горната площадка на язовирната стена се виждаше как навсякъде пъплят, сноват, шарят стотици хора със сиво работно облекло и високи до над коленете ботуши. Когато минавахме покрай една от тези групи, един сухоляв и висок младеж се изправи, обърна се към нас, погледна ни и тихичко, но ясно изрече:

„Разкажете навън как се трудим на великите строежи на сталинската епоха.“

Спогледахме се, но като видяхме няколкото часови наоколо, всичко разбрахме. Наистина, учудиха ме престорено надутите думи на затворника, но скоро разбрах защо се беше изразил така. В ръцете ми попадна брошурата „Великите строежи на сталинската епоха“[26], написана от академиците Топчиев, Крижижановски, Винтер, Обручев, Немчинов, Шаров и други учени (сигурно е била изпратена и в лагерната библиотека). Но вярно е, че твърде много, ако не и повечето от „великите сталински строежи“ са правени от затворници. По мое мнение тази страна на тоталитарното общество е особено цинична.

Ето още един документ:

„До другаря Сталин Й. В.

другаря Молотов В. М.

другаря Маленков Г. М.

другаря Берия Л. П.

другаря Хрушчов Н. С.

2 февруари 1951 г.

С постановление на Министерския съвет от 30 юли 1949 г. е възложено на Министерството на вътрешните работи на СССР проектирането и строителството на Куйбишевската водноелектрическа централа и магистралния канал за водоснабдяването на северната част на Прикаспийската низина. Извършват се големи подготвителни работи…

С. Круглов“[27]

Сталин обича такъв вид донесения. Отговорът е лаконичен: „Докладвайте редовно за хода на работите.“

Пронизалата всички пори на обществото бюрокрация прониква и в сферата на творчеството. Ведомството на Берия-Круглов обявява дори творчески конкурси. Но тук всичко е по-друго. Бюрократичните предписания определят крайните резултати. Все пак обаче нужно е по-напред да се докладва на „вожда“:

„До другаря Сталин.

20 март 1951 г.

Министерският съвет задължи Министерството на вътрешните работи да проведе таен конкурс за архитектурно решение (оформяне) на Волго-Донския воден път. Привлечени бяха архитектурните ателиета на: Л. М. Поляков, А. Н. Душкин, И. И. Фомин, И. И. Приймак («Хидропроект при МВР»).

Най-сполучлив се оказва проектът на др. Л. М. Поляков (архитектурно ателие №6), който е приет за основа. «Хидропроект» при МВР е разработил нов проект, като е взел предвид забележките на журито. Несравнимо огромната роля на другаря Сталин ще бъде отразена с поставянето на монументална скулптура на високия бряг на Волга при входа във Волго-Донския канал. Имаме намерение да проведем още един таен конкурс за монумента.

Моля за съгласието Ви.

Министър на вътрешните работи на СССР

С. Круглов

Главен архитект на «Хидропроект» при МВР

Л. Поляков“[28]

Сталин скромничко се съгласява с поредното монументално увековечаване на собствената си персона, за което ще заповяда да бъдат дадени няколко десетки тона цветни метали.

… Израснах в южните земи на Красноярския край, в Ирбейски район, в село Агул. В далечината се очертаваха величествените снегове на Саяните, разклоненията на гребените им, проточили се към Енисей, Кан и Агул. Навсякъде непроходима тайга. Такава беше земята на кержаките, кореняците сибирци, дошли от западните руски губернии преди век и половина-два. През 1937 или 1938 г. надойдоха в нашия затънтен Агул военни. Заточиха се после колони от затворници. Застена тайгата. Почнаха да изграждат „зони“. За половин година направиха лагери не само в Агул, но и в други селища сред тайгата — Кеса, Пунчета, Нижни-Сахарни, Верхне-Сахарни, Соломатка… Бодлива тел, високи огради, зад които едва се виждат бараки, наблюдателни кули за въоръжената охрана, служебни кучета. На жителите скоро почна да им прави впечатление: колони от изнемощели хора идват ли, идват (до най-близката жп гара са повече от 100 километра), сякаш лагерите са от ластик… По-късно разбраха каква е работата. Извън селата навсякъде изникнаха дълги-предълги ровове, където нощем караха с каруци без ритли или с шейни, покрити с брезент, трупове. Мнозина умираха от тежките лагерни условия. Други застрелваха в тайгата. Борис Францевич Крешчук, който живееше тогава в Агул и на когото бяха разстреляли баща му, прост ковач, и по-големия му брат, ми разказваше: отишъл със съседските хлапета да събира кедрови шишарки и отведнъж чуват наблизо пукотевица, „сякаш платно дерат…“. „Тичаме нататък. Гледаме от храстите как неколцина от въоръжените пазачи хвърлят в една яма убитите затворници, към двайсетина човека… Тичаме назад… И досега помня как един впиваше пръсти в изсъхналата трева, жив беше още…“

Майка ми беше директор на прогимназията. Както вече имах случай да разкажа, при нея идваха с разрешение на началството двама затворници, подреждаха библиотеката: подлепяха корици, подвързваха едно-друго. Поминувахме много зле, особено след като откараха и разстреляха баща ми, а нас ни пратиха там. Тъй като живеехме в Приморския край, нямаше накъде повече да ни изселят на изток (освен в Япония), и затова ни откараха на запад, в Агул. Учители нямаше и на майка ми, която беше завършила университет след революцията, разрешиха да учителства. И така, с единия от затворниците (името му не помня, бях на десет години) тя разговаряше надълго, стига наблизо да нямаше някой. Едва много по-късно осъзнах значението на видяното. Този „зек“ (затворник — б.ред) извади от пазвата си някакъв одрипавял пакет, развърза го бързо и го показа на майка ми. Аз бях наблизо, в ниската продълговата стаичка, където се помещаваше библиотеката, изправих се от любопитство на пръсти и погледнах иззад гърба на майка ми в ръцете на зека. Той държеше малка снимка на дебел картон, каквито едно време са правели, с вензел и думи на чужд език отдолу. Нещастникът говореше тихичко:

„Тогава бяхме в емиграция. В Швейцария. Ето тук е седнал Ленин, до него съм аз с жена си, а това са двама германски комунисти.“

Погледнах неволно и с недоверие мърлявия измършавял мъж с големи, изпълнени с тъга очи: та този човек лично да е познавал Ленин?! Той обясняваше още нещо на майка ми, завързвайки внимателно снимката в одрипавялото парче плат. Пуснаха го още един-два пъти без конвой в училището. После изчезна. Или е умрял (беше много слаб), или — като ония, в гората…

Детските ми впечатления останаха завинаги. Когато чета „Сонетите“ на Шекспир, добивам впечатление, че са писани за съдбата на моето семейство. Не, не само за нея. Писани са и за съдбата на милионите, изпитали престъпното беззаконие на Сталин:

Повикам ли безмълвните ми тайни мисли

да съдят на отминалото гласовете,

все ужаси пред мен надвисват

и стара мъка мъчи ми сърцето.

Пресмятам тъжно загубите си жестоки,

от всяка загуба оставам ужасен,

и плащам пак цени високи

за изплатените веднъж от мен!

Майка ми умря наскоро след войната още твърде млада; не успя да ни разкаже много — на мен, на брат ми и сестра ми. Погребахме я в селското гробище близо до мястото, където заравяха затворниците. Тогава вече гробовете ровове ги изравняваха със земята. Безименни, глухи места, свидетели на страшната народна трагедия. Но мълчанието на тези гробове и досега е за нас като вик… Мисля, че там, където бяха тези лагери, са оцелели малцина. В семейството ми освен баща ми не се върнаха от лагерите двамата ми чичовци, прости селяни, имали непредпазливостта да изричат понякога на глас онова, което мнозина са мислели тогава.

Много е възможно някои, след като прочетат тези редове, да се усмихнат злорадо: „обидило се е синчето“, „от репресираните е“, „отмъщава си сега“. Не, и още веднъж не. Когато Сталин умря, бях лейтенант, млад танкист. Мислех, че небето се е сгромолясало. Защото, когато откарваха близките ми, нищо не разбирах. А и по-късно не свързвах тази трагедия с неговото име. Казаха: „Баща ти е умрял.“ Майка ми скришом плачеше. Но за пръв път почувствах, че съм „белязан“, чак през юли 1952 г. След празничния обяд в столовата на училището по случай производството на випуска ние, новоизлюпените лейтенанти, със скърцащи колани, с презрамки и златни пагони, грабнахме простичките си куфарчета от пресован картон, за да се разлетим по частите, в които бяхме назначени. Преди раздялата с приятелите при мен дойде един от моя взвод, отведе ме встрани и се изповяда:

— Закълни се, че никога на никого няма да кажеш това!

— Ами, разбира се — учудено и недоумяващо се втренчих в лицето му.

— Три години те „наглеждах“ и докладвах какво приказваш, изобщо, дето се вика, следях те… Прощавай, не можех да откажа.

— Ама ти какви ги плещиш? — не можех да дойда на себе си аз и опулих очи.

— Щом завърши училището, при това с отличие, значи нищо лошо не съм казал… Е, всичко хубаво… Не си спомняй с лошо за мен. Но да знаеш, че и за в бъдеще могат… — изгледа ме многозначително той.

Няма да кажа името му, защото сигурно и сега работи някъде, а дадох и дума…

Безсмислено е да се отмъщава на историята. Както и да й се надсмиваме. Което е станало, не може да се промени. Но трябва да се знае и да се помни. Например това, че когато баща ми е загинал, е бил само на 37 години…

Знаели ли са в Кремъл какви неща се вършат в Агул, в Соломатка, в Кеса, на хиляди други места? Знаели са. Много добре са знаели. В архивния фонд на Берия има много писма — викове от болка, викове за помощ, молби за изясняване на нещата, за намеса, за безпристрастен поглед върху „делото“ на един или друг човек. Ето едно от многото писма, адресирани до „ЦК на ВКП(б), за Сталин“. Намерил се е, изглежда, добър човек, който е изнесъл писмото от лагера и го е пуснал. „Оттам“ такива послания до „вожда“ са идвали много рядко. В писмото има такива редове:

„Става дума за лагерно отделение №14 на лагера на НКВД №283 и шахта №26. Положението на затворниците е тежко. Средновековната инквизиция би изглеждала като рай. Бившите бойци и партизани се държат заедно с полицаите и слугите на немците. Срокът на наказанието не е известен и това не е по-леко от разстрел. Редовно ни бият. Ходим въшлясали и с някакви дрипи. Хранят ни отвратително, в храната често намираме мишки. Зелето го дробят с конска вършачка и в него попадат конски изпражнения. Пазачите от конвоите пребиват затворниците. Щатните се подбират измежду свирепи хора…

В това писмо няма и капка лъжа. Но да бъде подписано, това значи веднага каторга…“[29]

Сталин го дава на Маленков. Маленков драсва „До др. Берия и Чернишов“. А Берия просто се разписва. Кръгът е затворен. Никой още не знае кое е по-трудно: героизмът в боя или продължителното мъченичество? Поразява и нечуваното дълго търпение на съветския народ. Може би е прав Хегел, когато твърди, че „тъжната пасивност… залепва за лишенията си и не им се противопоставя с цялата си сила“[30]. Когато Сталин и помощниците му унищожават милиони хора, феноменът на безропотността просто разтърсва човека… Принуждават невинни да вярват, че са виновни. Или в краен случай: „Това е грешка на конкретни хора, но не и на Сталин.“

Бюрокрацията от Сталинов тип носи мантията на беззаконието. Не, закони, укази, разпореждания има много. Просто всички те са незаконни. Колкото до задълженията на простосмъртните членове на обществото (пък и не само на простосмъртните), следи се строго за изпълнението им. Но, виж, по отношение на правата… Когато изучавах документите в архивите, останах поразен от апотеоза на беззаконието в Сталиновата бюрокрация. И затова още повече се учудвах, когато срещнех понякога, макар и рядко, опити за слаб протест от страна на лица, намиращи се в горните етажи на държавната пирамида. Това е било много опасно. В личния фонд на Молотов има един любопитен документ, изпратен до Сталин и Молотов от министъра на правосъдието на СССР Ричков през май 1947 г. В него се казва:

„В съответствие с указанията на правителството на СССР и заповедта на народния комисар на правосъдието и прокурора на СССР (№058 от 20 март 1940 г.) оправданите лица по делата за контрареволюционни действия подлежат на незабавно освобождаване, а се връщат обратно в местата, където са затворени (курс.авт.) и може да бъдат освобождавани само след като се получи от Министерството на вътрешните работи съобщение, че няма пречки за това от тяхна страна. Този ред води до това, че освободените лица продължават с месеци да остават в затворите.

Така на 5 април 1946 г. военната колегия при Върховния съд на СССР след протеста на генералния прокурор на СССР е отменила присъдата на военния трибунал при стрелковата Таманска дивизия, според която гражданката Литвиненко е била обвинена в измяна към родината и осъдена на разстрел (присъдата на трибунала към Отделната Приморска армия е заменена с 10 години в лагер). Военната колегия при Върховния съд на СССР е прекратила делото поради недоказаност на престъплението. На 6 май 1946 г. определението е изпратено в СибЛАГ при МВР, където се намирала затворничката. Оттам изпращат документ за съгласуване на определението в 1-ви специален отдел на МВР; отделът от своя страна — в Таврическия военен окръг. Въпросът се проточва с месеци…

Такива факти има много. Това подкопава авторитета на съда. Моля да бъдат отменени заповедите на Народния комисариат на отбраната на СССР и прокурора на СССР №058 от 20 март 1940 г.

Министър на правосъдието на СССР

Н. Ричков“[31]

Реакцията на Сталин е неизвестна. Върху докладната записка Молотов слага резолюция: „Да се питат др. Горшенин, Круглов, Абакумов. В. Молотов. 17.V.47 г.“ Ще мине твърде много време, докато „попитаните“ се съгласят да бъдат отменени абсурдните решения. Но такива проблясъци в Сталиновата бюрократична наказателна система има твърде малко. Бюрокрацията научава постепенно хората да вярват, че всички действия на властите са разумни и верни. Истинско право, както и правно съзнание, няма. Това е едно от условията за съществуването на тотална бюрокрация. Сталин и отгледаната от него система научават хората да търпят, да мълчат, да се покоряват. Бюрокрацията не може да господства без потискане на волята. Волята на лидера е „стоманена“, волята на всички останали — огъваща се. Иначе хората през всичкото това време, особено в лагерите на ГУЛАГ, не биха издържали. Сталин е разбирал това по-добре от другите. Хегел пише. „Мъжеството стои по-горе от тъжното търпение, понеже мъжеството, дори и да се окаже победено, ще предвиди тази възможност.“[32] Наистина, немският философ не е знаел какво е ГУЛАГ… Та и в Русия, дори и в най-кошмарния си сън никой не е можел да си представи този земен ад. Как иначе, щом за трийсет години Сталин и сталинизмът унищожиха много пъти повече хора, отколкото всички руски царе за 300-годишната история на Романовците. Ето до какво доведе Сталин увереността му в универсалното могъщество на силата. Той не е чел мъдрите думи на Пол Валери: „Силата е слаба с това, че вярва само в силата.“ Не е знаел, че невинаги мечът може да бъде по-силен от перото. В историята неведнъж се е случвало силната, вярната идея, „изтичаща“ от върха на перото, да посрами меча. Но за Сталин това е нещо, което изобщо не може да си представи.

Тогава хората не се замисляха много-много по тези въпроси. Във всеки случай мнозина не знаеха и не си представяха целия кошмар, скрит зад завесата на тоталната бюрокрация. Сигурно и Александър Фадеев нищо не е знаел, когато няколко дни след смъртта на Сталин публикува голямата си статия „Хуманизмът на Сталин“. Само робският ни страх или мракът в душите ни могат да родят думите, излезли изпод неговото перо. Но сигурно тогава в страх и тъмнина са тънели милиони. Днес обаче тези думи звучат като чудовищно кощунство. Талантливият писател, чието съзнание също е било притиснато от клещите на Сталиновия догматизъм, пише, че можем да смятаме Сталин „за най-великия от хуманистите, които е познавал някога светът“. Фадеев твърди, че „великият и скромен човек, чиято несломима сила на душата изразяваше самото му име, добрият учител на човечеството и баща на народите завърши земния си път, но делото му е непобедимо и безсмъртно“. Може би когато през май 1956 г. писателят се самоубива, са го мъчили съвестта, болката от прозрението и разкаянието?

В историята често има примери, когато цели народи ослепяват. В основата на кръстоносните походи, религиозните войни, националистичния унес или фанатичната вяра в цезарите има не само социалноикономически и политически причини. Има пръст и затъмнението на разума. Но то не може да бъде вечно. Когато премине, цезарите умират.

Физическата смърт изненадва Сталин, той я чакал да дойде по-късно. В това той не се отличава много от повечето хора. Но политическата му смърт идва, уви, твърде късно. Сянката на сталинизма още не се е разсеяла. А историческата му смърт сигурно няма и да настъпи. Хората никога няма да забравят всичко, което е свързано с неговото име.

[1] Бердяев, Н. Судьба России. М., 1918, с.227. ↑

[2] Ленин, В. И. Събр.съч. Т.35, с.113. ↑

[3] Ленин, В. И. Събр.съч. Т.50, с.238. ↑

[4] ЦГАОР, ф.58, оп.1, д.9, л. 3–4. ↑

[5] ЦГАОР, ф.567, оп.1, д.9, л. 3–4. ↑

[6] Ленин, В. И. Събр.съч. Т. 44, с.171. ↑

[7] Ленин, В. И. Събр.съч. Т.44, с.171. ↑

[8] Пак там, т.35, с.428. ↑

[9] Троцкий, Л. Д. Сочинения. Т.XII, с. 261, 267. ↑

[10] Пак там, т.XXI, с.94. ↑

[11] De Jonge, Alex. Stalin and Shaping of the Soviet Union. London, 1986, p.305. ↑

[12] Цекист — член на Централния комитет, пекист — член на Петроградския комитет на партията. — Б.пр. ↑

[13] Ленин, В. И. Събр.съч. Т.50, с.106. ↑

[14] ЦПА ИМЛ, ф.325, оп.I, д.403, л.87а. ↑

[15] Уложение о Наказаниях Уголовных и Изправительных. Спб., 1845, с. 65, 69. ↑

[16] Собрание кодексов РСФСР. Изд. 4-е. М., 1927., с. 665–668. ↑

[17] Лопухин, А. А. Настоящее и будущее русской полиции. М., 1907, с.26. ↑

[18] Пайпс, Р. Россия при старом режиме. Кембридж. Мзссачусетс, 1981, с.417. ↑

[19] ЦГАОР, ф.7523, оп.65, д.239, л.12. ↑

[20] ЦГАОР, ф.567 оп.1, д.89, л.18. ↑

[21] ЦГАОР, ф.9401, оп.2, д.2223, л. 338–357. ↑

[22] Пак там, д.98, т.VII, л.380. ↑

[23] ЦГАОР, ф.9401, оп.2, д.168, т.I, л. 337–353. ↑

[24] Пак там, д.170, т.III, л. 344–345. ↑

[25] ЦАМО, ф.132, оп.2642, д.40, л.3. ↑

[26] Великие стройки сталинской эпохи. М., 1951. ↑

[27] ЦГАОР, ф.9401, оп.2, д.302, т.I, л. 21–28. ↑

[28] Пак там, л. 39–41. ↑

[29] ЦГАОР, ф.9401, оп.1, д.2180, л. 533–534. ↑

[30] Гегель. Философия религии… Т.I, с.129. ↑

[31] ЦГАОР, ф.9401, оп.2, д.172, т.I, л. 325–326. ↑

[32] Гегель. Философия религии… Т.1, с.129. ↑

ЗЕМНИТЕ БОГОВЕ СА СМЪРТНИ

През последната година, година и половина, преди да умре, Сталин постепенно променя дневния си режим, спазван от него десетилетия наред. Старостта, изпълнените с борба години, сътресенията, свръхчовешката слава и спомените (да, и спомените!) все повече натежават върху плещите на „вожда“. Сега все по-често, ставайки както винаги в 11 часа сутринта, той не отива в Кремъл, а вика при себе си Поскрьобишев, смуче студената си лула, отива до прозореца и дълго гледа зъзнещата ивица оловно небе над дантелата тъмнееща гора, голите дървета в парка, където се вие ято гарвани. И изведнъж му хрумва, че едно от любимите увлечения на Николай II е било по време на разходките си да стреля по гарвани. Спомня си, че в „Червеният архив“ са публикувани откъси от дневниците на последния руски цар, и му се прищява да ги попрегледа.

На другия ден Берия (всички държавни архиви са под разпореждането на Министерството на вътрешните работи), придружен от Поскрьобишев, донася в кабинета на Сталин цял куп тетрадки с марокенова подвързия. Разменяйки на грузински няколко думи с Берия, Сталин освобождава влезлите. И започва да разлиства бавно тетрадките, а после, спирайки тук-таме погледа си, се увлича в четене. Просто е поразен: в петдесетината дебели тетрадки нищо интересно. Изглежда, самодържецът е държал повече на самата идея да бъде постоянен във вписванията (за 36 години не е пропуснал нито ден!), отколкото на съдържанието им. Времето, разговорите, билярдът, какво е чел, именни и рождени дни, приеми, отношенията му с Аликс, ловът… В тетрадката от 1895 г. са сумирани ловните трофеи на царя: „За цялото време съм убил 3 зубъра, 28 елена, 3 кози, 8 глигана, 3 лисици = 45.“[1] Царят обичал да стреля: „Ходих да се разтъпча и убих гарван“ (8 ноември 1904 г.). С гарваните „тренирал окото си“, удрял точно. Сталин вече почти без интерес прелиства тетрадките — навсякъде едно и също. Не й провървяло на Русия с тия царе, не са стреляли, изглежда, където трябва.

А какво ли ще говорят за него след смъртта му? Хората обичат да разнищват угасналия вече живот, без да си дават сметка, че отминалото време не може да бъде променено. Нима ще посмее някой да търси и у него нещо лъжливо, погрешно? Не, това е невъзможно! Няма я вече „Мъгливата Русия“ — сега е могъща държава победителка. Всичко е турено в ред. Още един-два фантастични скока, и Съветският съюз ще диктува на всички как да живеят…

Поскрьобишев не веднъж и дваж заварва „стопанина“ да стои изправен неподвижно до прозореца в столовата или да седи на стола в кабинета си, извърнат към парка. За какво ли е мислел „вождът“, след като е разбрал окончателно, че при цялото си величие е смъртен като всички?

Властта му над хората е абсолютна. Струва му се понякога, че владичеството му е безгранично. Ако беше чел Достоевски, сигурно е щял да си спомни главата „Великият инквизитор“ от романа „Братя Карамазови“.

В изпълнения с изключително дълбоко съдържание монолог на Великия инквизитор гениалният руски писател изразява взаимната връзка, съотношението, диалектиката между Идеята, Свободата и Диктатора, божия наместник на земята. Разбирам, че каквито и да било буквални аналогии тук са рисковани. Но Достоевски ни внушава мисълта, че Диктаторът може да оскверни великата Идея, изкористявайки Свободата.

Благодарение на Идеята, размишлява писателят, милиони „ще ни смятат за богове, затуй че ние, застанали начело на тях, сме се съгласили да понасяме свободата и да владеем над тях — тъй ужасно ще им стане накрая да бъдат свободни!… Защото грижата на тия жалки същества не е само да намерят онова, пред което аз или други да се преклоним, но да намерят такова нещо, че всички да повярват в него и да се преклонят пред него, и то непременно всички заедно. Ето, тази потребност от общност на преклонението е най-главното мъчение за всеки човек еднолично и като цяло човечество от началото на вековете… Казвам ти, че човекът няма по-мъчителна грижа от тази, как да намери онзи, комуто да предаде час по-скоро този дар свобода, с който се ражда това нещастно същество“[2].

Не вярвам Сталин да е чел някога тези редове. Но според мен, смятал е, че ще може да смени Бога с Идеята и всички да повярват в нея. В оня исторически устрем към блаженство, щастие и радост, обещавани от Идеята, някак бързо се оказва ненужна Свободата, за която се е умирало на барикадите. И хората откриват в лицето на Сталин човека, на когото може да се повери „подарената им още при раждането свобода“. А той вече знае как да се разпореди с нея. Ще си позволя риска да продължа с монолога на Великия инквизитор:

„Тогава ние ще им дадем тихо, смирено щастие, щастието на слабосилните същества, каквито те са създадени… Те ще станат плахи и ще почнат да ни гледат и да се притискат към нас от страх като пиленца към квачка… Да, ще ги накараме да работят, но през свободните от труд часове ще им наредим живота като детска игра, с детски песни, с хор и с невинни танци… О, ще им разрешим и греха, те са слаби и безсилни и ще ни обичат като деца, защото ще им позволим да грешат. Ние ще им кажем, че всеки грях ще бъде изкупен, щом бъде направен с наше позволение… И няма да имат никакви тайни от нас.“[3]

Този дълъг монолог на Великия инквизитор сигурно е съвпадал с размислите на съветския диктатор, склонен в залеза на дните си да разсъждава върху извървения път. Но едва ли е могъл да се съгласи с афоризма на Сенека: „Post mortem nihil est“ („След смъртта няма нищо“). Древният мислител твърди: „След смъртта няма нищо и самата смърт е нищо — ти питаш къде ще бъдем след смъртта? Ами там, където спят неродените.“

Как така „След смъртта няма нищо“? А безсмъртната му слава, ами делата му, ами извършеното?! Такива хора като мене, решава Сталин, спомняйки си един израз от латински „Vital lampada tradunt“ — „“предават светилника на живота" не на отделни личности, а на времето, на епохата, на вечността…"

В минути на размисъл Сталин до края на дните си често се обръща на глас или мислено към религиозните текстове, използвайки ги като метафора, крилата фраза или библейски афоризъм. Допускам, че в залеза на собствения си живот се е връщал с мислите си към онова, което е казано в Светото писание. Трудно му е било да си спомни всичко, но може би в Еклесиаста вярно е казано: „и мене ще постигне същата съдба, както и глупавия: защо съм станал много мъдър? И казах в сърцето си, че и това е суета… мъдрият умира тъй, както и глупавият… Всичко си има време, време има за всяка работа под небето: време да се родиш и време да умреш… Всичко отива на едно място: всичко е произлязло от пръст и всичко ще се върне в пръстта… Защото кой ще го доведе отпосле да погледа това, което ще бъде след него?“ Да, какво ще стане след него? Ще се сбият ли помежду си съратниците му или всичките ще ги схруска помагачът му с пенснето? Трябва най-сериозно да помисли за това. Но защо да бърза толкова? Какъв е този песимизъм? Нима не дойде от Кавказките планини, прочути с дълголетниците си? Всичките му съперници отдавна са изтлели, а той е на върха на властта, както по-рано… Трябва по-малко да слуша лекарите и повече да се доверява на народната медицина.

Вглеждайки се в голите върхари на зимните брези, диктаторът, ако беше чел Лев Толстой, сигурно щеше да повтори думите на великия писател и да си зададе „неразрешимия от разума въпрос“ — „какъв е смисълът на живота ми?… Отговорът трябва да бъде не само разумен, ясен, но и верен, тоест такъв, че да повярвам в него с цялата си душа, да вярвам неизбежно в него, както неизбежно вярвам в съществуването на безкрайността“. Толстой говори с укор, че има хора, които виждат смисъла на живота в личното си благо, но тогава „човек живее и постъпва само така, че благата да бъдат единствено негови, че всички хора и дори всички живи същества да живеят и постъпват само така, че единствено на него да му бъде добре…“[4]. Сталин сигурно би се възмутил, ако някой би помислил, че тези думи се отнасят и за него: нима той е искал нещо само за себе си, нима не се знае сред народа колко скромен и непридирчив е, как безмилостно изпрати в Колима една известна певица и нейния мъж генерал, когато те решиха да се пооблажат с нещо, взето от повалената Германия? Нима народът не е убеден, че всичко, което върши, е за общото благо?

Диктаторът отдавна вече не е способен да каже дори на себе си, дори шепнешком, дори мислено, че у него е останала само една вечна, непреходна, ненаситна страст. Не, не към умрялата му жена, не към ония няколко жени, връзките си с които държи в най-строга тайна, не към марксистките идеи, така дълго изсушавани и грижливо препарирани от него, не към народа, обезкървен така жестоко от него. През всичките тези тридесет години той обичаше само властта. Е, но нима тази фантастична власт, която може да манифестира само с едно драсване на перото или с леко повдигане на изсъхналата си ръка, нима тя не беше използвана за народа? Гръмогласното и позорно славословие отдавна го е убедило, че ощастливява хората с ума и с твърдата си ръка. Нима не прокарва все нови и нови идеи за подобряване „материалното благосъстояние“ на народа, за укрепване на могъществото на държавата? Ето, вчера например му докладваха, че се осъществява още една негова идея:

„До другаря Сталин. Й. В.

Във връзка с това, че Вие, другарю Сталин, сте се интересували от състоянието на работите по проектирането на водноелектрическата централа, Министерството на вътрешните работи на СССР докладва за извършеното. В изпълнение на разпореждането Ви се водят широки хидрологични, топографски и геологични проучвания в участъка на река Урал от гр. Уралск до Чкалов (с дължина 500 километра). Разглеждат се два варианта за разполагане на водноелектрическата станция и язовирните стени в района на селищата Голицин и Красний Яр. Предполагаемата годишна продукция ще възлезе на 390 мил. киловатчаса. Водоемът ще побира от 7,7 до 11 милиарда кубически метра. Окончателният проект на обекта ще бъде готов до 1 април 1953 г.

11 декември 1952 г.

Министър на вътр. работи на СССР С. Круглов“[5]

Той, разбира се, не знае, че през април 1953 г. вече няма да го има и че още един „исторически“ Сталинов проект няма да бъде осъществен. Но нима е лоша идеята бреговете на многото изкуствени морета, създадени по волята му, да бъдат залети от електрическо пълноводие? Наистина, минава му веднъж през ума, че с тези безбройни, сътворени от човешката ръка морета може да наводни цялата равнинна част на страната, най-добрата й земя, да потопи хилядолетната култура на народите във водните талази… Отхвърли неканената мисъл.

Утринните часове често отнасят Сталин нейде в мъглата на отдавна отминалото време, чак до началото на века. Минути на пиршество за паметта му. Размитите безмълвни черно-бели сенки в спомените му изваждат от пропастта на безвъзвратното отделни образи: на плахата Като, на суровата му работна майка, на Шаумян, на Каменев, дал му топлите си вълнени чорапи, когато се клатушкаха през 17-а година в студения вагон на път от Ачинск до Петроград… Какво общо имат тук чорапите? И си спомни неочаквано, че Ленин беше първият, който го подкрепи, и как това му помогна да повярва в себе си. Но защо историците не са писали нищо? Ах, каква престъпна немара! Кой, по дяволите, е посмял да скрие този изключителен факт? Ами че и самият той дори пропусна да го използва в залисиите на борбата през 20-те години, когато въртеше шпагата си в двубоите с Троцки, Зиновиев, Каменев и Бухарин. Още утре ще поръча на Берия да потърси документите… Нужно е в някой следващ том от съчиненията му да напомни още веднъж, че Ленин го е избрал сам. Не съдбата, не случаят, а вождът на революцията…

Действително един забележителен епизод е останал незабелязан от историята: 23 декември 1917 г. Под тежестта на страшните проблеми еуфорията от революционната победа постепенно е изчезнала. Заседава Съветът на народните комисари. Председателства Ленин. Присъстват Шляпников, Урицки, Виноградов, Прошян, Шлихтер, Менжински, Акселрод, Сталин, Петровски, Трутовски, Алгасов, Дибенко, Бонч-Бруевич, Карелин, Луначарски, Колонтай, Козмин. Разглеждат се както винаги много въпроси: проект на декрет за Турска Армения, конфликтът между Народния комисариат на вътрешните работи и Висшия съвет за народно стопанство, прекратяване на заплащането на купоните от акции и облигации, „комисията по джунджуриите“, закриване на Общодържавния комитет за инвалидите и предаването на работата му в ръцете на Общоруския съюз на инвалидите от войните и много други. Има и такъв въпрос: „За разрешаване отпуск на др. Ленин за 3–5 дни, на др. Дибенко за 2 дни, на Прошян за 1 ден и за заместване на председателя на Съвета по време на отсъствието на др. Ленин.“

Следва постановление:

„Отпускът да се разреши. За председател на Съвета на народните комисари се назначава др. Сталин, а за негов заместник др. Шляпников.“[6]

Сталин помни, че, замествайки Ленин, беше свикал две-три заседания на Съвета на народните комисари (за обсъждане на безбройните проблеми правителството се е събирало в ония дни едва ли не всеки ден). Тогава Горбунов постави въпроса да бъде допуснат на заседанието на СНК кореспондент от Бюрото по печата. Прошян докладваше за борбата със саботажа в Пощенско-телеграфното ведомство и предлагаше да се въведе за „пощаджиите“ трудова повинност; самият той, Сталин, направи съобщение за положението на Дон, за люшканията сред казаците; по молба на Алгасов решаваха въпроса относно отделянето на средства за сенатската печатница; май че и Свердлов докладваше за нещо…[7] На „Сталиновите“ заседания Троцки не се появяваше. Колко отдавна беше всичко това… Но все пак сигурно Ленин не така случайно остави него, Сталин, да го замества? Макар да имаше около себе си толкова много бляскави революционери. И защо, да го пита човек, не използва в миналото този аргумент в борбата със съперниците си? Нейсе, било, каквото било… Сега на победителя този аргумент е нужен само за „историческата му биография“.

На Сталин му е трудно дори да предположи, че, оставяйки го за свой заместник, Ленин може да не е придавал особено значение на този факт. Вождът е бил разтревожен от друго: че в Съвета на народните комисари почти няма представители на далечните национални области; избягалите на юг черносотници все по-силно крещят, че Ленин бил сформирал еврейско правителство… При тези условия предложението му, поддържано от народните комисари, народният комисар по националностите Сталин да го замества временно е било възприето като нещо естествено. Но както и във всичко, което се върши в апарата на властта, Сталин вижда освен очевидното и скрит, изгоден нему смисъл.

… Отърсвайки се от спомените, Сталин се обръща да види кой е влязъл. Но това не е познатата фигура на Поскрьобишев. По настояване на Берия той най-накрая се съгласи да го отстрани от работа през ноември 1952 г., а по-късно се съгласи да отстрани и Власик. Вчера Берия, който от ден на ден му се вижда все по-подозрителен, му говореше нещо по повод на това, че „е възможно Поскрьобишев да е свързан с делото против лекарите и се налагало да бъде проверен“. Да „проверяват“… Както проверяваха наскоро цялото ленинградско ръководство и неговите „пипала“ в Москва и в други градове, както „проверяваха“ по делото, свързано с Еврейския антифашистки комитет, възглавяван от Лозовски, когото Сталин добре беше опознал по време на войната (той възглавяваше Совинформбюро), както „проверяваха“ по наскоро заведеното дело против „лекарите отровители“. Слава богу, сега ще мине и без тяхна помощ. Колко императори, крале, президенти, вождове, влезли в историята, придворната лекарска курия е изпратила тихомълком на оня свят… Кой ще каже? Главното е да не се доверява на тайфата, която сигурно „обработва“ и Берия…

Ще направя още едно отклонение. Вече казах, че малко преди смъртта си след чести подмятания на Берия Сталин се съгласява с отстраняването на двамата му най-верни помощници — А. Н. Поскрьобишев и Н. С. Власик. В края на живота си „вождът“ не вярва на никого. Да, на никого. Не вярва и на Берия, но не е могъл да устои на увещанията на човека с пенснето, който дълго и натрапливо злепоставя пред него Поскрьобишев и Власик, служили му вярно повече от двайсет години. Че Сталин не се е доверявал и на Берия, свидетелства следният документ.

Генерал-лейтенант Николай Сидорович Власик е арестуван на 16 декември 1952 г. Разпитвал го е лично Берия, а освен него — Кобулов и Влодзимирски. Началникът на Главното управление за охрана при Министерството на държавна сигурност е обвинен в „прикриване на лекарите отровители“, в познанство с „шпионина“ Стенберг, в злоупотреба със служебното си положение („използване на държавни продукти“). Но главното, разбира се, не е в този шаблонен низ от обвинения. В писмо от Красноярския край до председателя на Президиума на Върховния съвет на СССР Ворошилов, където бившият генерал-лейтенант е бил интерниран, се казва:

„Главата на правителството (именно така Власик нарича в писмото си Сталин — б.а.), когато беше на юг след войната, е изразявал в мое присъствие голямото си възмущение от Берия, казвайки, че органите на държавна сигурност не оправдават с работата си своите задължения по безопасността… Каза, че е дал указание Берия да бъде отстранен от ръководството на Министерството на държавната сигурност. Питаше ме как работят Меркулов, а по-късно ме питаше и за Гоглидзе и Цанава. Разказах му, каквото знаех… И ето, после се убедих, че този разговор между мене и главата на правителството им е станал дума по дума известен, това просто ме порази…“

Не е трудно да си представим, че Берия е обезпокоен най-вече от отношението на Сталин към него. Но как е научил за думите на Власик, които е казал на Сталин „на четири очи“? Може би Сталин ги е споделил със своя Фуше? А може би Берия е подслушвал дори и „стопанина“?!

По-нататък в писмото си до Ворошилов Власик продължава: когато бях извикан на разпит при Берия, „разбрах, че не ме чака нищо друго освен смърт, тъй като се убедих още веднъж, че са измамили главата на правителството… Искаха да дам показания против Поскрьобишев, Кобулов ме извика още два пъти в присъствието на Влодзимирски. Отказах, заявявайки, че нямам никакви данни, компрометиращи Поскрьобишев, казах им само, че главата на правителството беше по едно време много недоволен от работата на нашите органи и от ръководството на Берия и приведох фактите, за които ми беше говорил главата на правителството — за провалите в работата, за което обвиняваше Берия… Задето отказах да дам показания против Поскрьобишев, ми казаха — ще псовисаш в затвора…“

Ще добавя само, че довчерашните му „колеги“ са използвали спрямо Власик целия комплекс от „мерки“ за изтръгване на показания. Спрямо мене, пише Власик, беше извършена „недопустимо жестока гавра“. При „моята възраст и здравословно състояние не можах да издържа. Получих нервно разстройство, пълно душевно разтърсване и абсолютно загубих всякакво самообладание и здрав смисъл… Не бях дори в състояние да прочета съставените от тях мои отговори, а просто под ругатните и заплахите с надянати остри, впиващи се до костите ми белезници, бях принуден да подписвам тези страшни за мене компрометиращи ме признания… тогава сваляха белезниците и ми обещаваха, че ще ме пуснат да спя, което никога не се случи, защото продължаваха разпитите си и в килията“[8].

Такива са били „дворцовите“ нрави. Следят се всички. Никой, абсолютно никой не е освободен от подозрения. Берия усеща, че „вождът“ е охладнял към него и може да очаква всякакъв поврат в събитията. Но Сталин изчаква, обмисля нещо, остава външно такъв, какъвто е бил по-рано. Може би е прав Ришельо: „Умението да не се разкриваш е наука за крале“?

Но да се върнем към нашия разказ.

… На прага вместо Поскрьобишев стои новият „личен секретар“ с папка книжа. Трудно е Поскрьобишев да бъде заменен и Сталин вече три месеца не може да направи окончателния си избор — кой да му стане също такъв оръженосец, като изпадналия в немилост доскорошен помощник?

След като кимва с глава към бюрото, където В. Н. Малин слага папката с документи, подготвена в секретариата на „вожда“ (по негово поръчение сега работата на секретариата наблюдава Маленков), Сталин, без да отговори на поздрава, измърморва:

— Да ми се обади Маленков!

— Веднага ще предам, другарю Сталин!

След две-три минути в слушалката се чува гласът на фаворита му, преливащ от най-голяма готовност да бъде изпълнено всяко желание на „стопанина“.

— Довечера ще ида в „Болшой“… Уредете. Не пращайте повече книжа, а утре вечер вие, Хрушчов, Берия — Сталин млъква за малко и добавя — и Булганин елате при мене.

— Добре, другарю Сталин! Всичко ще уредя, ще прегледам документите, ще предам разпореждането ви на посочените другари… Всичко ще бъде изпълнено!

Без да доизслуша бързорекия Маленков, Сталин слага слушалката. Проклетата издайническа слабост, лекото виене на свят не минава. Макар че само преди месец, месец и половина се върна от Сочи, обичайното облекчение, ободряването не идва. Като прегледа документите, Сталин започва да прелиства вестниците и списанията, преводите на чужди статии и книги. Вечерта, съпроводен от цяла дузина телохранители, отива в Болшой театър на балета „Лебедово езеро“. Край ложата го чака директорът Рибин (той е и комендант) на театъра, сътрудник на Министерството на държавната сигурност. Седнал в ъгъла на празната ложа (по-рано, случвало се е, канеше Молотов или Жданов), Сталин гледа разсеяно към сцената, запознат до най-малката подробност с всеки нюанс на хореографията и музиката на спектакъла. Без да дочака края на последното действие, напуска театъра. Диктаторът не може да прогони обзелата го смътна тревога: засилващата се слабост го плаши. Не е мистик, но цял живот вижда мяркащи се призраци, заплашващи личната му безопасност. Сталин усеща, че такава заплаха е надвиснала сега над него. И, както изглежда, този път тя е реална.

На 28 февруари 1953 г. Сталин се събужда по-късно от друг път с чувството, че неусетно се е върнал в нормалното си състояние. Настроението му се подобрява. Прочита сборните сведения за Корея и протоколите от разпита на „лекарите отровители“ М. С. Вовси, Я. Г. Етингер, Б. Б. Коган, М. Б. Коган и А. М. Гринщейн. Прави кратка разходка из парка. Късно вечерта, както се е разпоредил, във вилата пристигат Маленков, Берия, Хрушчов и Булганин. Вечерят. Обсъждат (което значи решават), както винаги, цял куп въпроси. Булганин описва подробно военната обстановка в Корея. Сталин още веднъж се убеждава, че ситуацията там е патова, и решава още на сутринта да посъветва чрез Молотов китайците „да се пазарят докрай на преговорите“, но в края на краищата да се стигне до прекратяване на бойните действия.

Дълго говори Берия. Той усеща, че отношението на Сталин към него неочаквано се е изменило, че „вождът“, оказвайки се по-хитър от него, изглежда, е заподозрял в нелоялност своя палач и главорез. Затова днес Берия впряга всичките си сили:

— Рюмин доказа неопровержимото, че цялата тази банда — Вовси, Коган, Фелдман, Гринщейн, Етингер, Егоров. Василенко, Шерешевски и другите — отдавна вече тайничко съкращават живота на висшия ръководен състав. Жданов, Димитров, Шчербаков — списъка на жертвите уточняваме сега — са минали вече през ръцете на тази шайка. Например те просто са подменили електрокардиограмата на Жданов… Премълчали са, че е прекарал инфаркт, позволили са му да се движи и да работи и са го довели бързо до гробищата… А най-главното е, че всички те са агентура на буржоазно-националистическата организация „Джойнт“. Нишките водят надълбоко: към партийни и военни специалисти. Повечето от обвиняемите са направили признания…

Сталин си спомня, че „делото на лекарите“ започва всъщност с професор В. Н. Виноградов, който по време на последната си визита през 1952 г. констатира, че здравето му забележимо се е влошило, и го посъветва максимално да се въздържа от активна дейност. Тогава той просто побесня. Повече не пуснаха Виноградов при него и скоро го арестуваха. А недоволството на Сталин от лекарите се поде активно от Министерството на държавна сигурност, където Рюмин — един от следователите — реши да направи кариера с това „дело“. Събитията се развиват бързо. Надушвайки желанието на Сталин, „органите“ подготвят гръмко дело за широк „медицински заговор“, дело с явно антисемитски характер. Сигурно щеше да има процес, щеше да има жертви и кой знае докъде щеше да се стигне с това ново кърваво дело? Само неочакваната смърт на тиранина не позволи на новата трагедия да дойде до логическия си сталински край.

В тази последна вечер Сталин на два-три пъти проявява интерес към хода на следствието. Накрая пита още веднъж извънредно услужливия в последно време Берия:

— А как е Виноградов?

— Този професор освен дето е неблагонадежден, има и дълъг език. В клиниката си започнал да споделя с един от лекарите, че уж другарят Сталин бил прекарал вече няколко опасни хипертонични пристъпи…

— Достатъчно… — прекъсва го Сталин. — Какво мислите по-нататък да правите? Лекарите признаха ли си? На Игнатиев кажете, че ако не изтръгне от лекарите пълните им признания, ще го направим с една глава по-нисък…

— Ще си признаят. С помощта на Тимашук и на други патриоти ще завършим разследването и ще искаме разрешение от вас за публичен процес…

— Гответе го — отсича Сталин и преминава към другите въпроси.

Седят до четири часа сутринта на 1 март. Към края на нощния разговор Сталин започва да нервничи, не скрива недоволството си от Молотов, Маленков и Берия, изпаща си и Хрушчов. Само по адрес на Булганин дума не обелва. Всички чакат „стопанинът“ да стане, за да си вървят. А Сталин говори надълго и нашироко, че, както изглежда, някои от ръководството смятат за възможно да живеят със старите си заслуги. Криви са им сметките. Думите на Сталин звучат зловещо. Неговите събеседници са наясно, че зад това раздразнение на „вожда“ се крие някакъв нов кроеж. Може би да отстрани всички стари членове на Политбюро, за да стовари върху тях всичките си безбройни прегрешения. Сталин е разбрал, че съдбата няма да му даде много време. Но дори и на него и през ум не може да му мине, че тази гневна тирада ще бъде последната в живота му. Пясъчният часовник е вече празен. Изтъркаляли са се надолу и последните песъчинки… Без да доизкаже мисълта си, той кимва сухо на всички и се прибира. Събеседниците излизат мълчаливо, качват се на колите си и бързо се разотиват. Още е тъмно. Маленков и Берия сядат в една кола.

Както ми разказа Рибин, на 1 март около пладне „прислугата“ започва да се безпокои. Сталин не се появява, пък и никого не вика. А да се влезе при него без повикване е строго забранено. Тревогата нараства. Но ето че към 18:30 ч. в кабинета на Йосиф Висарионович, продължи Рибин, лампата светва. Всички въздъхнали с облекчение. Чакат звънеца. Сталин не е обядвал, не е прегледал пощата, така си стоят и документите. Всичко това е необичайно, странно. А времето минава, разказваше Рибин, без да крие личните си симпатии към Сталин, повикване няма. Става 20 часът после 21, 22 — в стаите на Сталин пълна тишина. Безпокойството стига крайната си точка. Между помощниците и охраната започват препирни: трябва ли да се надзърне вътре, назряват лоши предчувствия. Дежурните сътрудници М. Старостин и В. Туков и сервитьорката М. Бутусова започват да обсъждат кой да влезе. В 23 часа тръгва Старостин с пощата в ръце като предлог, ако „стопанинът“ остане недоволен от нарушаването на установения ред.

Старостин минава през няколко стаи, като пали по пътя си лампите, а когато включва осветлението в малката столова, се дръпва стреснато назад, виждайки лежащия на пода Сталин по долна риза и панталон от пижама. Сталин едва-едва повдигнал ръка, за да повика при себе си Старостин, но нищо не могъл да каже. В очите му имало ужас, страх и молба. На пода лежала „Правда“, а на масата — отворена бутилка „Боржоми“. Старостин помислил, че Сталин лежи тук отдавна, тъй като осветлението не било включено. Извиква прислугата. Тя остава ужасена. Пренасят Сталин на дивана. Той се опитал няколко пъти да промълви нещо, но се чували само някакви неясни звуци. Мозъчният кръвоизлив бил парализирал не само говора, но и съзнанието му. Може би в тези минути Сталин е успял да си спомни за трагедията на Ленин, обречен на дълга и страшна немота.

Според думите на Рибин охраната и дежурните служители започнали да звънят на Игнатиев в Министерството на държавна сигурност. Той ги посъветвал да звънят на Берия и Маленков. Не могат никъде да открият Берия. Без него Маленков не се решавал да предприеме каквото и да е. В критичната минута един от малцината на тая планета, разполагали с такава огромна власт, се оказва отделен от елементарната медицинска помощ с преграда от бюрократични инструкции и забрани. „Вождът“ става заложник на собствената си система. Както по-късно се изяснило, без разрешение от Берия никакъв лекар не може да бъде допуснат при Сталин. Така е било записано в една от безбройните инструкции. Най-после открили Сталиновия главорез в една от луксозните правителствени жилищни сгради в компанията на някаква нова жена и в три часа през нощта Берия и Маленков пристигат. Личало, че Берия е доста пийнал. Маленков влязъл при умиращия Сталин по чорапи, пъхнал, кой знае защо, под мишница новите си обувки (сигурно за да не скърцат). От дивана долитало предсмъртно хъркане. Берия дори и не помислил да вика лекарите, а веднага се нахвърлил на „прислугата“:

„Каква е тая паника! Не виждате ли, другарят Сталин е заспал дълбоко. Марш всички навън и да не сте посмели да нарушавате съня на нашия вожд! Ще ви дам да разберете!“

Маленков го поддържал, но не много твърдо. Създавало се впечатление, говореше с увереност Рибин, че на Сталин, който след инсулта е лежал без медицинска помощ най-малко 6–8 часа, никой и не мислел да му я оказва. Изглежда, всичко е протекло по сценарий, устройван от Берия, завърши разказа си Рибин. След като изгонват охраната и прислугата и след като й забраняват да се обажда където и да е, двамата съратници шумно напускат вилата. Едва около девет часа сутринта Берия и Маленков отново пристигат, а с тях и Хрушчов, по-късно идват и другите членове на Политбюро заедно с лекарите.

В книгата си дъщерята на Сталин Светлана си спомня: „В голямата зала, където лежеше баща ми, се тълпеше много народ. Непознати лекари, виждащи за пръв път болния (академик В. Н. Виноградов, наблюдавал баща ми дълги години, беше в затвора), ужасно се суетяха. Слагаха пиявици по тила и врата му, снемаха кардиограми, правеха рентгенови снимки на белите му дробове, медицинската сестра непрекъснато му биеше някакви инжекции, един от лекарите непрестанно записваше в лекарския дневник хода на болестта. Нещата вървяха, както си му е редът — всички се суетяха, спасявайки живот, който не можеше да бъде спасен.“ Всички са изпълнени с тържествена, печална, държавническа загриженост, макар и никой да не се съмнява, че това е краят. Масираният инсулт е покосил „вожда“. Но Берия току отива при лекарите и високо, за да го чуят всички, пита:

— Вие гарантирате ли за живота на другаря Сталин? Осъзнавате ли цялата си отговорност за здравето на другаря Сталин? Аз искам да ви предупредя.

Побледнелите като смъртници професори, лекари и медицински сестри смотолевят нещо с половин глас и се суетят, уплашени, че след смъртта на „вожда“ и тях може да ги сполети най-страшното. Берия не крие тържествуващия израз на лицето си. Всички в Политбюро, включително Маленков, се страхуват от този изрод. Смъртта на тирана предвещава продължаване на новите кървави оргии. Уморен от безбройните са разпореждания и показна загриженост и убеден, че Сталин фактически се намира вече от другата страна на невидимата линия, Берия изчезва за няколко часа в Кремъл, оставяйки при агонизиращия политическото ръководство на страната. Вече споменах за версията, че първият заместник на председателя на Министерския съвет на СССР Л. П. Берия е форсирал започването на отдавна замислена от него голяма политическа игра. Незабавното му отиване в Кремъл е било свързано по всяка вероятност с неудържимото му желание да задигне от сейфа на Сталин документите на диктатора, между които е можело да има (и от това именно се е боял) разпореждания, отнасящи се до него. Сталин може да е оставил завещание, това е много вероятно, а в онова време, когато авторитетът му е бил безграничен, надали биха се намерили сили, които да оспорят последната воля на умрелия.

Когато се връща след няколко часа, Берия още по-уверено започва направо да диктува на потиснатите си съратници какво да се направи: да се подготви веднага правителствено съобщение за болестта на Сталин и да се публикува бюлетин за хода на болестта. В правителственото съобщение, предадено по радиото и напечатано във вестниците, се казва: „През нощта срещу 2 март другарят Сталин, намирайки се в своето жилище в Москва (а е бил във вилата си — б.а.), получава мозъчен кръвоизлив, обхващащ важни за живота области на мозъка. Другарят Сталин е загубил съзнание. Развил се е паралич на дясната ръка и десния крак. Настъпила е загуба на говора. Появили са се тежки нарушения в дейността на сърцето и в дишането… Лечението на другаря Сталин протича под постоянното наблюдение на Централния комитет на КПСС и на съветското правителство… Поради тежкото заболяване на другаря Сталин той продължително време няма да участва в ръководната дейност.“

След първия бюлетин са обнародвани още две съобщения — в 2 часа и в 16 часа на 5 март. Светилата на медицината А. Ф. Третяков, И. И. Куперин, П. Е. Лукомски, Н. В. Коновалов, А. Л. Мясников, Е. М. Тареев, И. Н. Филимонов, И. С. Глазунов и други (във връзка с незавършеното все още „дело на лекарите отровители“ Берия се погрижва Сталин да бъде лекуван от академици и професори само от една националност) не скриват: катастрофата е съвсем близка. Зловещото съскане на Изрода над главите на лекарите не променя извода им: „Остри коронарни нарушения с огнищни изменения в задната стена на сърцето“, „тежък колапс“, „състоянието продължава да остава крайно тежко“. Те още не знаят, че по-раншните периодични разстройства на мозъчното кръвообращение вече са причинили голям брой кухини (кисти) в тъканта на мозъка, особено в челния й дял. Тези изменения, както предполагат днес специалистите, са предизвиквали психически нарушения и са се наслагвали върху деспотичния характер на Сталин, усилвайки и без това тираничните му наклонности.[9] Но аз мисля, че това са били обичайни, свързани със старостта явления. Според мене въпреки чудовищната нравствена аномалия Сталин не е бил човек, с когото е трябвало да се занимават психиатрите. Неговата „болест“ е била социална — цезаризъм и тираничност. Това може, струва ми се, да бъде казано и по друг начин: болен е бил не само лидерът, но и цялото общество.

А до смъртния одър на Сталин завършва последното действие на драмата, но едва след години ще се разкрие цялата дълбочина на трагедията на народа, свързана с живота на този човек. Тогава всички смятахме, че неговата смърт е трагедия за народа, а чак след години разбрахме, че трагедия за народа е животът му, пълен с престъпления. В залата няколко пъти се появява Василий, подвикващ с пиянски глас „Гадове, уморихте баща ми!“; пак тук се е изправила като статуя дъщеря му, седнали са на столовете и на дивана членовете на Политбюро. Ворошилов, Каганович, Хрушчов и още някои плачат. Берия няколко пъти отива до Сталин и се обръща към него с висок глас:

— Другарю Сталин, тук са всички членове на Политбюро, кажи ни нещо!

Берия се държи като принц, който наследява гигантска империя и е в правото си да се разпорежда с живота на всеки неин обитател. Оня, на когото е служил, който му е дал безконтролна власт, вече не е интересен за него, той е вече само минало. Сега Берия се е втурнал към най-близкото бъдеще, към днешния, към утрешния ден. Краят на „вожда“ не го кара дълго да чака. За последните мигове от живота на диктатора най-добре според мене разказва дъщеря му, стояла в тия минути до умиращия: „Агонията беше страшна. Всички виждаха как тя го мъчи и души. В един момент — не зная дали наистина беше така, но така ми се стори — очевидно в последната минута вече, той отвори внезапно очи и обходи с поглед всички, които го бяхме заобиколили. Погледът беше страховит — и безумен, и гневен, и пълен с ужас пред смъртта и пред непознатите лица на лекарите, наведени над него. И в същия момент — необяснимо и страшно беше това, и досега не мога да го разгадая, но не мога и да го забравя, — в същия момент вдигна изведнъж нагоре лявата си ръка (която не беше парализирана) и дали искаше да покаже нещо нейде високо над него, дали се закани на всички ни, не мога да кажа. Жестът беше неразбираем, но заплашителен, а за кого и за какво се отнасяше — не стана ясно… Миг след това последно усилие душата му излетя от тялото.“ Било е 9 часът и 50 минути на 5 март 1953 година.

Пред съратниците си, смълчали се отведнъж и застинали пред вечното тайнство на смъртта, лежи техният властелин, кумир, съдия, господар и благодетел. Лежи палач. Повечето изпитват едновременно и печал, и облекчение. Няма го човека, който освен сляпата любов внушаваше на всички страх. Всеки от съратниците му можеше да се окаже излишен, както стана неотдавна с Вознесенски и Кузнецов. Мнозина от тях ги измъчва една скрита мисъл: оставил ли е Сталин завещание? Ако е оставил — какво пише в него? Сигурно ще е казал нещо и за ония, които трябва да продължат делото му…

Някои бършат сълзите си и обхванати от искрена скръб, се вглеждат със зачервени очи в строгия, побледнял профил. На колене до тялото, сложила глава на гърдите на мъртвеца, хълца неудържимо, по женски, Истомина, икономката на Сталин, която от около двайсет години насам се е грижила за него, съпровождала го е винаги по време на отиванията му на юг, дори и при двете от трите международни конференции в годините на войната. Вцепенението, предизвикано от смъртта на земния бог, преминава обаче твърде бързо. Неочаквано всички наведнъж се засуетяват, заговорват един през друг и вкупом се отправят шумно към вратата: нужно е да се събере Политбюро, да се решават държавните въпроси и на първо място заедно с погребението — на кого да се предадат проблемите, щом умрелият не е успял да се разпореди по този въпрос? Голямата столова, където Сталин често е седял до камината или край трапезата в тесен кръг от четирима-петима поканени съратници, изведнъж опустява. Отсега нататък тук никога вече няма да се обсъждат въпроси, свързани с раждането на нов закон, с назначаването на министри и посланици, с присъждането на Сталински награди, със създаването на нови лагери, със строителството на електроцентрали, с изселването на цели народи, с решаването на съдбите на много хора. Завършила е цяла епоха на тиранично единовластие. Впрочем тогава никой още не е могъл да каже дали е завършила. Ами ако цялото свое „дело“ Сталин е завещал на Берия? Бързайки с дългите си черни лимузини към Кремъл, мнозина от Сталиновото обкръжение сигурно са си задавали този въпрос. Би ли стигнало мъжеството им да се възпротивят незабавно на последната воля на „вожда“? Надали… Надали веднага. Виж, след три месеца — друга работа.

Дмитрий Шепилов си спомня: „Тогава бях главен редактор на «Правда». Страната се беше смълчала, всички чакаха вестите от Москва: как е там Сталин… На пети сутринта телефонът иззвъня — гласът на Суслов:

— Бързо елате в «къта» (така на кремълски език наричаха кабинета на «вожда»). Другарят Сталин е умрял… — И слушалката щракна.

В кабинета се решаваха въпроси, свързани с организацията на погребението. Направи ми впечатление, казваше ми Дмитрий Трофимович, как се държат членовете на Политбюро. Насядали бяха около дългата заседателна маса. На стола на Сталин никой не седна. Един срещу друг, до председателското място, се разположиха Берия и Маленков. И двамата не можеха да скрият възбудата си. Прекъсвайки безцеремонно своите съратници, говореха повече от другите. Берия направо сияеше. Хрушчов говореше малко, личеше си, че беше изпаднал в шоково състояние… Каганович също ломотеше нещо ни в клин, ни в ръкав… Едно ме учуди (запомнил съм го добре): Молотов седеше мълчалив, зареян нейде с каменно изражение на лицето си и ако не се лъжа, през цялото това доста безсмислено съвещание, продължило час и половина, не обели нито дума.“ Всеки си имал свое мнение: 5 март може да бъде не само ден последен за „вожда“, но и пръв за нова „дворцова“ епоха.

На другия ден се провежда необикновено съвместно заседание на три органа — Централния комитет на партията, Министерския съвет и Президиума на Върховния съвет на СССР. Не са намерени никакви разпореждания на Сталин за след смъртта му. От момента на заболяването на „вожда“ в кабинета му е влизал веднъж само Берия, след което заповядва да запечатат помещението. А сега е нужно да се решава въпросът за приемствеността при наследяването на властта. За една демократична система това е обикновена процедура: всичко се върши в съответствие с конституционните норми. Там, където демокрацията е призрачна, където в епицентъра на държавата се е загнездил човек като Сталин, това винаги е неизвестно, обгърнато в тайнственост. Заседанието ръководи Маленков. Но решенията са уговорени в тесен кръг преди заседанието.

Решено е единият пост на Сталин — председател на Министерския съвет — да се даде на Маленков, който през последните две-три години явно се очертава като фаворит на „вожда“. За първи негови заместници са определени Л. П. Берия, В. М. Молотов, Н. А. Булганин и Л. М. Каганович. Сред другите въпроси, свързани с разместванията в държавното ръководство, един от съществените е обединяването отново на министерствата на държавната сигурност и на вътрешните работи. Берия отново възглавява разрасналото се гигантско Министерство на вътрешните работи. Той и по-рано е бил фактическият ръководител на двете министерства, а сега, запазвайки поста на първи заместник (явно и в буквален смисъл първи) на председателя на Министерския съвет, поема лостовете за управление на ведомство, което в продължение на четвърт век в действителност стои безконтролно над всички други ведомства. По всичко изглежда, че Берия е имал намерение не само да запази съществуващото при Сталин положение, но и да засили ролята на министерството при решаването на вътрешнополитическите и външнополитическите въпроси. Фактически в ръцете му е апарат, с чиято помощ би могъл да дойде по-късно на власт. Молотов е назначен за министър на външните работи, а Булганин — за военен министър. И законодателната власт претърпява съществени персонални промени: Шверник, досегашен председател на Президиума на Върховния съвет, е изпратен в „профсъюзите“, а мястото му е дадено на Ворошилов, който след войната беше изпаднал в немилост пред „вожда“.

Не по-малко сериозни промени се извършват и във висшия партиен орган. „Ръководното ядро“, което се събира през нощта преди това паметно заседание, по-малко от 12 часа след смъртта на Сталин, по предложение на Молотов, поддържано от останалите, решава да съкрати рязко числеността на Политбюро, което след XIX конгрес на КПСС (октомври 1952 г.) започва да се нарича Президиум на Централния комитет. По всяка вероятност Сталин към края на живота си поема линия на отстраняване на многогодишните си съратници — Берия, Ворошилов, Каганович, Микоян, Молотов и Хрушчов, а може би и някои други. Смятал е да ги отстрани постепенно, но е усещал, че не му остава много време. Както винаги, острият му ум намира неочакван ход. Предлага (разбира се, в старото Политбюро всички веднага се съгласяват) съставът на Президиума да се увеличи на 25 членове и 11 кандидат-членове. Съставът на Секретариата е разширен на 10 души. По такъв начин той веднага „разтваря“ старите си съратници сред новите функционери, на които е искал да се облегне за в бъдеще. Според мене, ако Сталин не беше сполетян от инсулта, щял е да намери повод да обвини Молотов, Микоян, Берия и някои други, за да ги отстрани от ръководството и между другото да стовари върху тях вината за твърде многото грешки, които, както е усещал стареещият „вожд“, ще очернят историческия му портрет. Но старите апаратчици добре са изучили „стопанина“. Само няколко часа след смъртта му решават в интерес на „осигуряването на непрекъснато и правилно ръководство“ най-напред да отстранят от главния лост на властта новопоявилите се избраници на Сталин.

Съвместното заседание утвърждава предложението на „ядрото“ да бъде съкратен повече от два пъти съставът на Президиума, като числеността му се намали на 10 членове и 4 кандидат-членове. Към старата „Сталинова гвардия“ — Маленков, Берия, Молотов, Ворошилов, Хрушчов, Каганович и Микоян — се прибавят само трима — Булганин, Сабуров и Первухин. Неколцина дейци, престояли в състава на Президиума по прищявка на Сталин по-малко от пет месеца, изчезват от върховния политически хоризонт и никога вече не се появяват там: В. М. Андриянов, А. Г. Зверев, И. Г. Кабанов, В. А. Малишев, Л. Г. Мелников, Н. А. Михайлов, П. К. Пономаренко, А. М. Пузанов, И. Ф. Тевосян, Д. И. Чесноков и П. Ф. Юдин. За момента Брежнев също не може да се задържи в този политически „патрондаш“, пълен с най-високопоставени личности (освободен е от постовете кандидат-член на Президиума и секретар на ЦК и е назначен за заместник-началник на Главното политическо управление на Съветската армия и Военноморския флот).

Официално след 1934 г. на длъжността генерален секретар на Централния комитет не е избиран никой. На всички и без това е било ясно, че първото лице, „господстващата личност“ в държавата, обществото и партията е Сталин. След неговата смърт няма човек с такъв авторитет. Маленков, който през последните години по поръчение на „вожда“ отговаря за Централния комитет, е назначен за председател на Министерския съвет. Решават някак си неопределено, все едно че дават изпитателен срок: „Приема се за необходимо др. Н. С. Хрушчов да съсредоточи работата си само в Централния комитет на КПСС и във връзка с това да бъде освободен от задълженията му като първи секретар на Московския комитет на КПСС.“

Потъналата в официално обявения четиридневен траур страна не отдава голямо значение на тези „тънкости“ в преразпределението на властта. Обаче на мнозина е ясно, че новите политически фигури, призвани да заменят Сталин, ще бъдат само сенки на „вожда“. В ония дни народът жадно поглъщаше съобщенията на радиото и вестниците, приличащи си отдавна почти като две капки вода. Хората приеха като нещо в реда на нещата и съобщението за постановленията на Централния комитет и на Министерския съвет: саркофагът с тялото на Й. В. Сталин да се положи в Мавзолея на Червения площад до саркофага на В. И. Ленин и да се издигне Пантеон — паметник за вечна слава на великите личности на Съветската страна. „След като завърши изграждането на Пантеона, да се пренесат в него саркофагът с тялото на В. И. Ленин и саркофагът с тялото на Й. В. Сталин, както и останките на изтъкнати дейци на Комунистическата партия и съветската държава, погребани до Кремълската стена.“ Всичко изглеждаше напълно естествено.

Древният обичай да се балсамират и мумифицират владетелите, против който навремето така остро е протестирала Крупска и за който така упорито е настоявал Сталин, също се приемаше като нещо естествено. С годините хората свикват с много неща. Дори с това, че заедно с тях на земята живее бог. Но че този бог е умрял като всички простосмъртни, виж, това се възприема мъчно. В статията си в „Правда“ Алексей Сурков описва „Голямото прощаване“ така: „три дни наред, без да пресъхва ни заран, ни вечер, извивайки се по улиците на Москва, течеше и течеше живата река на народната любов и скръб и се вливаше в Колонната зала“[10]. Само не пише (пък и не биха му позволили), че покойният „вожд“ е останал верен на себе си: не е могъл и мъртъв да допусне жертвеникът му да остане празен. Навалицата е толкова голяма, че на няколко места по московските улици възниква страхотна блъсканица със значителни човешки жертви.

Новият военен министър Булганин издава заповед, в която една след друга се редят думите „велик“, „гениален“, „безсмъртен“. В часа на погребението в столиците на съюзните републики, в градовете герои и в някои други градове прогърмяват тридесет артилерийски залпа. Маршалите Соколовски, Будьони, Говоров, Конев, Тимошенко, Малиновски, Мерецков, Богданов, генерали и адмирали носят ордените и медалите на генералисимуса. Цялата страна е в дълбок траур. Скръбта е искрена. На милиони хора и през ум не им минава, че с акта на погребението започва освобождаването им от една измежду най-страшните тирании.

За погребението са дошли Чжоу Енлай, Георге Георгиу-Деж, Клемент Готвалд, Болеслав Берут, Матиаш Ракоши, Ото Гротевол, Юмжагийн Цеденбал, Вълко Червенков, Урхо Кеконен, много други политически и държавни дейци от всички краища на света. Човечеството разбира, че си е отишъл човек, чиято роля в световната история никак няма да е лесно да се оцени. Но в ония дни дипломатическите представители в Москва изпращат бързи съобщения преди всичко с оценки на случилото се и на значението му за гигантската страна, както и с прогнози за бъдещето й. Всички чакат какво ще кажат на тържествената траурна церемония по погребението приемниците на Сталин. „Солисти“ са четирима: Хрушчов — като председател на комисията по организиране на погребалната церемония, той открива и траурния митинг, — Маленков, Берия и Молотов. Политическите анализатори правят заключение от това, че именно тези четирима ще бъдат централните фигури в новото ръководство.

Всъщност изказващите се подчертават с едни и същи думи и изрази привързаността на народа и страната към сталинския курс. Наричайки Сталин „най-големия гений на човечеството“, Маленков изразява увереност, че в СССР „има всичко необходимо за цялостно построяване на комунистическото общество“. Берия, естествено, напомня, че вървейки по сталински път, ние трябва „непрестанно да повишаваме и изостряме бдителността на партията и народа към интригите и коварните замисли на враговете на Съветската държава. Длъжни сме сега още повече да засилим бдителността си“. Отговаряйки на въпроса „Какво значи да бъдем верни и достойни последователи на Сталин?“, Молотов се опитва да формулира главните насоки за по-нататъшно укрепване на позициите на ръководството вътре в страната и на международната арена. Накратко казано, съратниците се кълнат, че всичко ще остане така, както е било при Сталин. На траурния митинг в изказванията на лидерите на страната няма нюанси. Ако не се брои това, че поради ситуацията, при която не успява да заеме място в челото на колоната от ръководители (не се съмнявам, че е кроял такива планове), Берия решава да окаже максимална поддръжка на най-близкия до него човек — Маленков. В изказването си Берия заявява, че в редицата „извънредно важни решения, насочени към осигуряване на непрекъснато и правилно ръководство на целия живот в страната“, е и „назначаването на поста председател на Министерския съвет на Съюза на съветските социалистически републики талантливия ученик на Ленин и верен съратник на Сталин Георгий Максимилианович Маленков“[11].

След траурните церемонии тялото на умрелия „вожд“ е внесено в Мавзолея. Но още осем месеца той е закрит за посещение: процесът на балсамирането продължава. Идеята е мумията да лежи тук векове. Сега до Ленин лежи човек, който през целия си политически живот узурпира правото за разбиране и тълкуване делото на великия си предшественик. Но макар че Ленин е с тъмен костюм без награди (никой не може да си представи Илич с „иконостас“ от ордени), а Сталин — с орденски плочки от платина, истинската роля на двамата историята оцени и оценява, без да се взира в „знаците за отличие“. Кой е могъл да предположи, че през нощта на 31 октомври 1961 г. мумията на Сталин ще напусне завинаги Мавзолея?

Седмица-две в печата и по радиото продължава да се лее потокът от съболезнования, искрени и горестни. Мисля, че дори известни с антисъветизма си буржоазни дейци искрено свързваха със Сталин цяла епоха от развитието на една от най-мощните държави, чиято позиция задължително трябва да се взима предвид сега при решаването на редица световни проблеми. Съветският печат просто не можеше да намери епитети, за да изтъкне ролята на Сталин в съвременната цивилизация. „Правда“ пише, че ръцете му „държаха кормилото на човешката история“. Но ще отбележа, че се срещаха понякога и материали, между чиито редове прозираше и друг смисъл.

Вечният мрак погълна „вожда“. Но физическата му смърт не беше съпроводена с политическа смърт. Отиде си, оплакан от угодливите си съратници (неугодните беше унищожил), изпратен от стенанията и клетвите им за вярност към „неговото дело“. Външно нищо не се измени. Хората мислеха както по-рано. Бюрократичната машина въртеше както по-рано масивните си зъбни колела и пак така неумолимо фабрикуваше директиви и указания, занимаваше се с „подготовка, проучване и разпределение на кадрите“, все така на всяко тържествено събрание се гласуваха приветствени писма, предназначени за „най-най-големите големци“. Но същите тези големци, които започваха и завършваха речите и статиите си с хвалби по адрес на „гениалността“ на Сталин, взеха да понижават постепенно тона. Някак си неусетно започва да се смъква пердето от очите и душите им. След по-малко от месец „делото на лекарите отровители“ се прекратява, а Рюмин — главният изпълнител на Бериевите кроежи, както по-рано е било решено — е разстрелян. Не минава много време и добилите смелост съратници извършват „дворцова операция“ за отстраняването, а после и за ликвидирането на Берия. Една година след смъртта на Сталин военната колегия при Върховния съд на СССР, председателствана от Чепцов, прекратява „ленинградското дело“ като „фалшифицирано от бившия министър на държавната сигурност на СССР и съучастниците му“. Реабилитирани са А. А. Вознесенски, Н. А. Вознесенски, М. А. Вознесенска и десетките им „съподсъдими“, изгубили живота си по волята на умрелия през 1953 г.[12] На другата година „Правда“ съобщава, че в Ленинград на открито заседание на военната колегия лицата, виновни за фалшифицирането на „ленинградското дело“ (В. С. Абакумов, А. Г. Леонов, В. И. Комаров и М. Т. Лихачов), са осъдени на най-голямото наказание — разстрел, а другите подсъдими — на различни срокове затвор. По това време обаче главните престъпници са вече мъртви.

Това, което изглеждаше непоклатимо, вкаменено, вечно, монолитно чак до официалното осъждане на култа към личността, започва да се разклаща, да омеква, да се топи, да се руши под въздействието на незабележимата отвън ерозия, да изчезва. Старата като света истина, формирана лаконично от Томас Ман, че славата приживе е нещо съмнително, започва бързо да се потвърждава.

Сталин умира, минал през апогея на славата и величието си. Но не всички знаеха и чувстваха тогава, че смъртта на „вожда“ съвпада с дълбока криза в съветското общество. Системата е стигнала под точката на замръзване: всички форуми, конгреси и събори носят формален характер, защото резултатите от тях са предопределени от диктатора. Идеологията е принизила културата до ролята на повторител на казаното и послушник на „възпитателя“. Въпреки пробива в ядрената област все по-явно проличава и се задълбочава техническото изоставане от Запада. Селското стопанство е още повече деградирало. Обществознанието се занимава с комбиниране на цитати. Върху развоя на естествените и техническите науки влияят мракобеснически процеси като лисенковщината и походът против кибернетиката и генетиката. Бюрократичната система контролира почти всичко в обществото. Макар официалната пропаганда непрекъснато да говори за нови и нови триумфи на „Сталиновата вътрешна и външна политика“, ширналата се на огромни пространства страна имаше пълно основание да очаква във всеки момент нов пристъп на насилие, предприето от нейния върховен предводител. Кремълският старец гледа с подозрение как гасне ентусиазмът на народа, научен от него да се подчинява, да изпълнява и да се надява. И се взира недоволно в привидно енергичните, но в действителност слабоефективни действия на създадената от него бюрократична прослойка. Започва да му става ясно, че вместо ускоряване на икономическото развитие налице е забавянето му. Кризата назрява.

Не по-добро е положението и в международно отношение. Конфликтът с Тито показва на всички, че Сталин не е всесилен. Създаденото от него комунистическо Информбюро страда от паралич. „Студената война“ чертае контурите на възможен нов световен конфликт. Но Сталин не разбира, че светът е пред прага на нови промени. Нужни са ново мислене, нови подходи, нови алтернативи, поставящи общочовешките интереси над класовите. Сталин ни най-малко не е способен за такава еволюция. Всяка година от живота му, ако не го беше сполетял мозъчен удар през 1953 г., щеше само да задълбочава тежката политическа криза на страната. Съдбата обаче реши друго: смъртта на „вожда“ да открие нови възможности за преодоляване на онова, което по-късно хората ще нарекат сталинизъм. Както е казал Вергилий: „Всичко идва с времето си.“ И това време идва: свещените права и свободи, завоювани с борба от трудовия народ, се оказват сериозно окастрени и не могат да излязат от коловоза, прокаран от Сталин. Но и Сталин се оказва безсилен да деформира всичко: много неща оцеляват, макар и в орязан вид.

Някога, когато малкият Джугашвили още не е встъпил в юношеската си възраст, той слуша в семинарията поученията на духовника относно основите на Евангелието. Сосо гледа с големите си очи свещеника, който се опитва да го убеди, че Исус не е желаел да добие земна власт, а си е останал подгонен скиталец, предпочитайки пред славата страданията и смъртта. А няколко часа преди Голгота се нарекъл Месия, Бог, слял се с човеците, ставайки богочовек и споделяйки жребия на всички мъченици в името на истината…

Невръстният Джугашвили не може да разбере защо всемогъщият Бог се е отказал от власт на земята. Ако я бил приел, можел е да измени жребия не само на преследваните мъченици, но и на всички ония, на които според него съдбата би трябвало да бъде променена… Отърсвайки се от библейските постулати, той обаче още от юношеството запазва твърдия си възглед за властта, която е способна да даде на човека сила и воля, близки до божествените.

Животът и смъртта на Сталин потвърдиха много вечни истини. Пропастта на историята е еднакво дълбока за всички. Но ехото от падането на изчезналия в нея може да долети като призив и знак на Доброто или Злото. Колкото повече научаваме за Сталин, толкова по-дълбоко се убеждаваме, че му е съдено да остане в историята като едно от най-страшните олицетворения на Злото. Никакви добри намерения и програми не могат да служат като оправдание за актовете на безчовечност. С живота си Сталин още веднъж показва, че дори благородните, възвишените човешки идеали може да бъдат обърнати наопаки, ако политиката се откаже от съюза си с хуманизма. Повтарям: Сталин обръща гръб на главното — на човека. За „вожда“ човекът винаги е бил и е оставал частица от масата, а това е почти нищо. Животът и смъртта на Сталин потвърждават, че като израз на диктатурата на едно лице единовластието исторически е изключително крехко. То погива, изчезва заедно със смъртта на единодържеца. Сталин никога не е могъл и не е искал да разбере, че истински свободното общество не е поставка за издигане на пирамида, на чийто връх да се намира един човек, а доброволно обединение, в което всеки е свободен да взима участие в избора на собствената си съдба.

Животът и смъртта на Сталин показват, че липсата на хармония между политиката и морала в крайна сметка винаги довежда до крах. Историческото махало на събитията в нашата страна издига Сталин до най-високата точка и го смъква до най-ниската. Животът и смъртта на Сталин релефно доказват, че човек, който вярва единствено в могъществото на насилието, може само да върви от едно престъпление към друго. Декорите, които диктаторът сковава от „славата, мъдростта и прозорливостта и от преклонението към него“, рано или късно рухват. С живота и смъртта си Сталин показа, че претенциите му за безупречно управление са били измамни. Способността му да завладява съзнанието на хората и да ги превръща в безмозъчни изпълнители е страшно предупреждение — до какво може да доведе безконтролната, абсолютната и концентрираната в едни ръце власт. Но ние още не сме се поучили напълно от това историческо предупреждение. Още не са създадени сигурни гаранции, че повече няма да бъде допуснато превръщането на първото лице в държавата и обществото в някакво божество. Триумфът на Сталин и трагедията на народа са вечно предупреждение за нас… Историята обвинява Сталин. Смъртта му не го оправдава.

[1] ЦГАОР, ф.601, оп.1, д.217, л.181. ↑

[2] Достоевски, Ф. М. Братя Карамазови. Т.I. С., 1960, с. 310–331. ↑

[3] Достоевски, Ф. М. Братя Карамазови. Т.I. С., 1960, с. 316, 317. ↑

[4] Толстой, Л. Н. Полн. Собр.соч. Т.24, с.14; т.26, с.369. ↑

[5] ЦГАОР, ф.9401, оп.2, д.337, т.I, л. 80–81. ↑

[6] ЦГАОР, ф.130, оп.1, д.1, л. 50–51. ↑

[7] Пак там, д.1, л. 52–53. ↑

[8] ЦГАОР, ф.7523, оп.107, д.127, л. 1–6. ↑

[9] Рапопорт, Я. Л. На рубеже двух эпох. Дело врачей 1953 года. М., 1988, с. 208–209. ↑

[10] Правда, 9 марта 1953. ↑

[11] Правда, 10 марта 1953. ↑

[12] ЦГАОР, ф.7523, оп.107, 261, л. 28–34. ↑

СТАЛИНОВОТО НАСЛЕДСТВО

В тази глава вече стана дума, че сталинизмът е покълнал на марксистка почва. Убеден съм в това. Но Сталин успява така да преоре и натори тази почва, че на нея започват да избуяват социални и нравствени плевели във вид на бюрокрация и догматизъм, които и досега са неизкоренени от живота ни. Но бих искал още веднъж да подчертая, че за появата на сталинизма не е виновен ленинизмът. Сталинизмът е антипод на ленинизма — антипод, успял умело да се притули под марксистко наметало. Държа на това, защото все по-често се чуват гласове, опитващи се да открият семената на сталинизма едва ли не в Комунистическия манифест. На една и съща почва, всеки знае това, може да покълнат най-различни растения. От своята градина Сталин събра плодове, много от които биха хвърлили в ужас ония, които дълго преди Октомври са мечтали за „царството на правдата и щастието“. Заслужават внимание думите на Берия, който в речта си на Червения площад по време на погребението на вожда казва, че Сталин „остави на нашата партия и на страната велико наследство, което трябва да пазим като зеницата на очите си и неуморно да умножаваме“. При мисълта, че за Страшилището е можело да се появи възможност да го „умножава“, тръпки ме побиват…

Ако Ленин беше живял поне още 5–10 години, сигурно много неща биха се развили съвсем иначе. Това мое предположение не абсолютизира ролята на личността, то показва вярата ми в ония сили, които „държаха в умовете и сърцата си“ великата идея. За съжаление тази идея, родила се почти преди век и половина, така и не може и до днес да се материализира в максимално пълна форма. Но това не значи, че всичко в нея е утопично. Просто делата на Сталин накараха много и много от нас да се усъмнят във възможността за хуманното й реализиране. Ето защо, когато говорим за „наследството“, оставено ни от Сталин, трябва непременно да кажем, че великите мислители Маркс, Енгелс и Ленин не са виновни за тази болестна сянка, помрачила задълго великите им идеи. По вина на Сталин марксизмът като че ли избледня. Престанахме да го виждаме в истинската му дълбочина. Тази дълбочина според мене не е еднопосочна, а многопосочна. Еднопосочното възприемане на марксизма, на което за трийсет години Сталин и неговата пропагандна машина научиха постепенно милиони люде, започна да ни изглежда като низ от догми, довели до „избледняване“ не само теорията, но и самата революция. Ленин би потреперил, ако е можел да си представи, макар и за миг, макар и една стотна от злото, което ще причини на делото му първият генерален секретар на партията. Описвайки събитията по време на Френската революция, Жан Жорес стига до следното знаменателно заключение: „Великите водачи на революцията и демокрацията, работили и сражавали не преди повече от век, не са отговорни пред нас за делото си, което можеше да бъде изпълнено само от няколко поколения. Да се смята, че са били длъжни да завършат драмата, сякаш на историята не й е предстояло да продължи делото им и след тях, е истинска детинщина и несправедливост. Делото им неизбежно е било ограничено; но то е било велико.“[1] Кощунство е съдът над Сталин да се превръща в съд над Ленин, както се опитват някои да правят, защото Ленин, по думите на Жорес, „не е отговорен пред нас за делото, което можеше да бъде изпълнено само от няколко поколения“.

Тези поколения въпреки волята на Ленин повежда онзи, който извърши най-страшното престъпление, поставяйки знак на равенство между великата идея и собствената си власт. Всички престъпления на Сталин са производни на това главно престъпление. Тази констатация определя характера и съдържанието на Сталиновото „наследство“ и ролята на това наследство в историята. Трудно е да не се съгласим с Милован Джилас, който идва до извода, че „Сталин е един от най-чудовищните насилници в историята“[2]. Сталиновото „наследство“ може да се изрази с формулата: страдания, нещастия, гибел на милиони, уж за „щастието“ на останалите. Сталин смята това за нормален израз на „прогреса“, към който се е запътил. Главна жертва на сталинизма е свободата. „Вождът на народите“ не беше император, но сигурно нито един монарх не е притежавал такава неограничена власт като него.

Не може да не признаем, че Сталин по-пълно от руските царе използва не само социалните, икономическите и идеологическите фактори, които му помагат отначало да се задържи, а после и да стъпи здраво на краката си, но и националните особености на руския народ. Мережковски още в началото на века пише, че „една от най-дълбоко вкоренените особености на руския дух“ се заключава в това, че „трудно тръгваме, но тръгнем ли веднъж, стигаме във всичко — в доброто и в злото, в истината и в лъжата, в мъдростта и в безумието — до крайност“[3]. Може да оспорваме това категорично твърдение на големия руски писател, но не може да не признаем, че Сталин изкусно използва за постигане на целите си националните, етническите и историческите особености на народите, най-вече на руския народ.

Нахвърляйки последните шарки върху портрета на човека, който остави такива дълбоки следи от рани в историята на съветския народ (а дали само в неговата история?!), налага се да кажем, че фактически в Сталиновото „наследство“ не е останало (и не можеше да остане!) нищо позитивно. Това, което ценим, което за нас е непреходно, важно и нужно, е създадено и съществува не благодарение на Сталин. Удържалият наглед толкова много лични „победи“ Сталин претърпя в крайна сметка пълно историческо поражение. За да оценя „наследството“ му, останки от което проличават и днес, бих искал да ви припомня някои изводи и оценки от последния сталински конгрес.

XIX конгрес на ВКП(б) (партията се нарича така при откриването му) е отделен с тринайсет години от предишния. На Сталин отдавна вече не са му нужни партийни форуми. След войната животът на Централния комитет става още по-безцветен. Фактически този орган за ръководене на партията между конгресите изпълнява при Сталин ролята на партийна канцелария — назначаване на кадри, изпращане на указания до републиканските и областните партийни организации, издаване на постановления, които поразително си приличат. Повечето от тези постановления се отнасят до селското стопанство — за мерките по ликвидиране на нарушенията на устава за селскостопанската кооперация в колхозите; за осигуряването на добро състояние на държавните зърнени храни; за колхозното строителство в Литовската, Латвийската и Естонската ССР; за уедряването на малките колхози и задачите на партийните организации в тази кампания; за организацията на пропагандата и внедряване постиженията на науката и челния опит в селското стопанство и други подобни напъни да се съживи охтикясалото село.

След дългите нощни брътвежи в близката вила на Сталин, където около „вожда“ са насядали такива „аграрници“ като Молотов, Берия и Маленков, се пръкват само твърдоглави, тъпи натрапчиви идеи, които все повече натикват селското стопанство в задънена улица. В тази обстановка, в която Сталин чувства, че селото му отговаря с продължителна, неосъзната, пасивна, но неумолима мъст за гаврите със земеделеца и скотовъдеца, той често се хваща за нетрайни и призрачни възможности. Именно по негова инициатива е издигнат Лисенко, по негово предложение отново (както и малко преди войната) през септември 1946 г. излиза постановление на Министерския съвет и ЦК на ВКП(б) за проверка и изземване на „незаконно заграбени земи както от страна на отделни колхозници, така и от организации и учреждения за помощни стопанства“. Нарушителите, се казва в документа, „ще бъдат давани под съд като нарушители на закона и врагове на колхозния строй“. Именно Сталин предлага (и естествено това влиза в постановлението) да се създават в министерствата на селското стопанство на СССР и на републиките управления за селскостопанска пропаганда начело с първите заместник-министри… Всичко е напразно. На безогледните, изсмукани от пръстите решения, най-вече от административно-репресивен характер, селото отговаря с безмълвно равнодушие.

Минават години. Централният комитет не се събира. След февруарския пленум през 1947 г., обсъдил същите въпроси за „подем на селското стопанство“, следващият е свикан едва през август 1952 г. за решаване на организационните въпроси, свързани със свикването на XIX конгрес на партията. Дори информационните съобщения за тези пленуми се дават в печата в загадъчна форма: „Тия дни (?! — б.а.) в Москва се състоя поредният (?! — б.а.) пленум на ЦК на ВКП(б).“ Нека читателят да си блъска главата кой е изнесъл доклада, как е преминало обсъждането на въпроса и кои са точно „тия дни“. Бюрокрацията не може да мине без секретност; как иначе, когато тя е една от най-важните й опори.

Да, на Сталин не са му нужни партийни форуми. Но и не му се иска да извършва големи промени в партийното ръководство без конгрес. Той знае, че конгресът ще протече по неговия сценарий и напълно ще одобри каквото предварително си е наумил. Работите са стигнали вече дотам, че съвестта на хората е изтласкана отдавна в дълбок резерв. Партията, ще повторя, се е превърнала в духовен орден, на който той е магистър. Но повярвал в духовното си безсмъртие, Сталин решава да остави на наследниците си материали за продължително предъвкване — „Марксизмът и въпросите на езикознанието“, „Икономически проблеми на социализма в СССР“, речта си пред XIX конгрес на партията и два нови тома от „собствените“ си съчинения, които трескаво се подготвят за издаване. Личи си, че стареещият и болен „вожд“ иска заедно с това да подготви почвата за отстраняване на не един и двама многогодишни негови съратници, които знаят прекалено много, за да може да ги превърне след конгреса в удобни изкупителни жертви.

За политическия портрет на Сталин и за характеристиката на „наследството“ му XIX конгрес дава малко нови неща, но заедно с това доста интересен материал. От август до октомври 1952 г. Маленков няколко пъти докладва на Сталин как върви подготовката за конгреса: съдържанието на отчетния доклад за работата на ЦК на ВКП(б), директивите на конгреса по петия петгодишен план, други документи и изказвания. Сталин прелиства проектите за изказвания на членовете на Политбюро, но те малко го интересуват. Всички се надпреварват в търсенето на нови епитети, заслуги, добродетели и таланти на „вожда“. Сталин не прави писмени забележки, а при срещите си с раболепния Маленков му предава устно и лаконично възраженията си, звучащи като неотменни указания. Значително по-голямо внимание отделя на собственото си изказване. По негов план Суслов, подпомогнат от малобройна бригада, подготвя няколко варианта на речта му. Окончателния вид на изказването си Сталин доизглажда сам.

Няколко дни преди конгреса Сталин определя откриването му за… седем часа вечерта. Просто подчинява върховния форум на партията на собствения си дневен режим. Президиумът на конгреса е малоброен. Но се появява нещо ново: всички членове се струпват в левия край на масата на президиума. Сталин сяда сам в десния. Няма никой нито до него, нито зад него. „Великият вожд“ не иска да се смесва дори с най-високопоставените ръководители на партията. Безкрайното споменаване на името му в речите на делегатите се прекъсва от безбройни овации, ставания на крака, скандиране. Сталин наблюдава тази екзалтация у хора уж нормални, които не свалят от него очи, пълни с преданост, любов и непринудено раболепие. Уморил се да слуша потоците от хитро изпипани славословия, „вождът“ излиза в почивката и дълго време не се появява. Ако не греша, само в деня на откриването и в деня на закриването на конгреса е присъствал на всички заседания. Два-три дни изобщо не се появил. Мисля, че не по здравословни причини. Тези форуми, тъй като в тях няма борба, загадки, неясноти, отдавна са му станали безинтересни. Но той и не иска други. Конгресът е за него „демократична“ рамка на единовластието му. А и при това малко са останалите живи членове на Централния комитет, избрани на XVIII конгрес. Нужно е да се попълни съставът му. Все пак понякога ще се налага „да се подпечатва“ едно или друго негово решение… Ролята на „вожда“ в обществото беше такава, че за хората в страната целият конгрес нищо не струваше в сравнение с глождещата всички мисъл: ще се изкаже ли Сталин?

В общественото съзнание Сталин вече отдавна се беше превърнал в жив мит — средоточие на мъдрост, на всички земни добрини и на прозорливост. Всеобщата заблуда беше толкова голяма, че всяка обикновена дума, мисъл или идея, принадлежащи на Сталин, се обличаха някак си подсъзнателно във форма, изпълнена с особен, оригинален, неповторим смисъл. Хората вече не виждаха, че най-обикновени, банални неща, простички положения, често пъти слабо покриващи се с даденостите на живота, се приемат от тях едва ли не за божествени откровения.

Делегатите до последния ден не са наясно: ще им каже ли нещо „вождът“? На заключителното заседание, когато всички виждат, че Сталин се надига иззад масата на президиума и тръгва бавно по килимената пътека към трибуната, цялата зала става на крака и му устройва продължителни овации. Той отново се явява пред тях не с военната, а с „партийната“ си униформа, само с една звезда на герой, поддържайки умело в съзнанието на хората образа на „скромен“ лидер. Речта му е кратка. Май че аплодисментите между думите му са траяли по-дълго. Сталин не казва нито дума (1) за вътрешното състояние на страната и за състоянието на партията, обаче отбелязва, че с образуването на народнодемократичните страни, а както той се е изразил, на новите „ударни бригади“, на нашата „партия стана по-леко да се бори, а и работата тръгна по-весело“.

Обръщайки се към делегациите на комунистическите партии в капиталистическите страни, Сталин издига два твърде съмнителни лозунга. И двата са основани на предпоставката, че в капиталистическия свят били изхвърлени зад борда знамената на буржоазнодемократичните свободи, националната независимост и суверенитета. Той призовава комунистическите и демократическите партии да вдигнат тези знамена. Отново както през годините на старото „коминтернско“ трето десетилетие на века, през 20-те години, изразява увереността си „в победата на братските партии в страните, където господства капиталът“[4]. Еднопосочното мислене на Сталин сякаш не може да направи и крачка встрани. Нито една нова идея. И затова напълно обяснимо е защо наскоро след конгреса, още през същия месец, излиза в „Правда“ статия, озаглавена „Сборище на социал-предателите в Милано“ — за поредния конгрес на социалистическия Интернационал. „Властелини“, „провокатори“, „престъпници“, „предатели“ — с такъв речник си служи статията. „Наследството“ на Сталин в областта на комунистическото движение, на борбата на трудещите се за своите социални права, както и в областта на международните отношения изобщо, се отличава с крайния си консерватизъм, с неразбиране на необходимостта от радикални промени. На своя последен конгрес Сталин само фиксира релефно остарялата традиционна позиция на комунистите, съвсем очевидно изоставаща от започналите изменения в света.

Имах възможност да поприказвам с неколцина делегати на XIX конгрес. Най-прозорливите от тях са разбрали, че Сталин вече определено е мислел за онова, което ще остане след него, и как да се разпореди с това наследство. Мисля, че именно така се обяснява неговата необикновена, голяма реч пред пленума на Централния комитет, избран на конгреса. Със злобните си изрази, произнесени с обвинителна интонация, той сякаш изразява съмнения, че съратниците му ще успеят да продължат поетия курс. Няма ли да капитулират пред вътрешните трудности, пред империализма? Ще проявят ли мъжество и твърдост пред новите изпитания?

Днес знаем, че в последната си публична реч Сталин се е нахвърлил върху Молотов и Микоян, сякаш давайки да се разбере, че в неговата „стара гвардия“ не всички са достойни за доверие. Сталин просто се е страхувал, че главното му „наследство“ — мощната, мрачната, застинала в продължителната си непромененост държава — може да попадне в несигурни ръце… „Вождът“ е разбирал, че името, делата, идеите му могат да бъдат запазени само в рамките на създадената от него система. Всяка друга система ще отхвърли постулатите му. Тоталитарната държава, която диктаторът всъщност е създавал през всичките тези години, функционираше по неговите сурови рецепти: най-голяма централизация, лишен от собствен глас антураж на единовластието, залагане на силата като главен фактор за развитие. И до края на дните си Сталин смята, че за да се изгради материалната база на създадената от него държава, е нужно да се осигури растеж предимно на производството на средства за производство и довеждането на колхозната собственост до равнището на общонародна.

Главен елемент на Сталиновото „наследство“ е липсата на свобода за отделната личност. Да, няма експлоатация в смисъла на предишното капиталистическо разбиране, хората са, общо взето, равни в бедността си, в огромната си зависимост от апарата, но имат възможност „всеотдайно да се трудят“. Докато не е пресекнал огромният подтик на Октомври, съветските граждани често стигат до високи постижения в промишлеността и селското стопанство, в науката и културата. Но все по-широкото използване на хитро скроената система на забрани, ограничения и принуда насаждат в съзнанието на хората социална пасивност, равнодушие, инертност. Масовият принудителен труд, интерниранията и всеобщият контрол върху умовете, заплахата от неминуемо наказание за всяка проява и най-малко „другомислие“ „украсяват“ едно общество, в което липсата на свобода е естествено състояние. Разбира се, за свободата никой не само не говори, но е опасно и да мисли.

В Сталиновото „наследство“ особено място заема партията, но партията не в смисъла на днешното ни разбиране за нея, а като синоним на огромен идеологически орден. И до края на дните си Сталин обичаше да казва: „ние, болшевиките“, „няма такива крепости, които болшевиките не биха могли да превземат“, „болшевиките са хора от особен вид“… Цели поколения израстват с преклонение пред Сталин, с идеите му. В центъра на всички светогледни принципи, както по всичко личи, бе поставен класовият подход в неговото извратено тълкуване. Очевидно марксистите сталинисти винаги са го абсолютизирали, нагаждайки всички социални явления към схема, чиято основа е постулатът: класовата борба е главната движеща сила на развитието. Идеите на хуманизма, на общочовешките ценности и на нравствеността се обявяват за еретични, буржоазни, все едно че хуманизмът и марксизмът са антиподи. За някаква хуманна същност на марксизма не може и дума да става. За партиеца класовото съзнание означава непоклатима непримиримост към всичко чуждо, към всичко, което е в разрез с убежденията му. Абсолютизирането на класовия подход и законът от диалектиката за борба на противоположностите оправдават суровото отношение, насилието, нетърпимостта. Класовият подход издига на пръв план борбата, а компромисът, съвместното съществуване, споразумението и сътрудничеството стават нещо второстепенно. Във външнополитическите отношения това води до конфронтация, а вътре в страната оправдава насилието и терора. Абсолютизирането на реално съществуващите противоречия между класите кристализира в универсалната доктрина за политическа и идеологическа война.

Партийният орден, а Сталин често го нарича „армия“, се превръща постепенно в разгърнат, универсален апарат на властта. Партията, която остави Сталин, беше загубила в значителна степен ленинските си черти. Послушното автоматично единодушие, единогласност и единомислие превръщат членовете на революционната някога ленинска партия в сива маса от изпълнители. Печатът на Сталиновото „творчество“ проличава тук също така отчетливо, както и в другите области. Във връзка с това не може да не признаем, че не само Сталин и обкръжението му, но и партията носи отговорност за сталинизма.

Най-сетне Сталиновото „наследство“ би изглеждало непълно, ако при анализиране на отраженията на сталинизма не вземем предвид ролята и мястото, които диктаторът отрежда на наказателните органи. В резултат от неговата селекция ги оглавява каста от инквизитори, на които безрезервно е вярвал. Ежов, Берия, Круглов, Абакумов, Кобулов, Серов, Деканозов, Меркулов, Цанава и другите жреци на Сталиновата държавна сигурност се разпореждаха с живота на всеки гражданин на страната, независимо дали е никому неизвестен отруден човек или е известен деец. Ето пример:

Един от зловещата шайка на Бериевото обкръжение — Серов — в доноса си до Сталин и Берия (вече след войната) пише: „Аз вече докладвах за необективното отношение на члена на военния съвет към групата окупационни войски в Германия генерал-лейтенант Телегин към работниците от НКВД. Телегин е започнал да търси различни «факти» против отделни представители на НКВД и да ги поднася на др. Жуков в изопачен вид. Например съобщил е за изпращането на 51 ешелона с трофеи на адрес на НКВД… Разполагаме с десетки факти, които говорят, че генерал Телегин се опитва да компрометира работниците от НКВД. Стигнах до извода, че генерал Телегин изпитва голяма злоба към НКВД…“[5] Сталин, естествено, възлага на НКВД „да разучи хубавичко положението“. Не е било трудно да се предвиди изходът. Скоро Телегин е отзован в Москва и пратен на курс за усъвършенстване на политическия състав, докато в „органите“ подготвят „делото“ и го докладват на Сталин. С негово одобрение Константин Фьодорович Телегин, преминал цялата война на най-трудните, често пъти решаващи участъци, е арестуван за „вражеска дейност“. Присъдата на военната колегия гласи: „За антисъветска пропаганда на основание на Закона от 07.08.32 и на член 58–12 от Наказателния кодекс на РСФСР се осъжда на лишаване от свобода в ИТЛ (изправително-трудов лагер) за срок от 25 години с конфискация на цялото му имущество…“ Само смъртта на Сталин отваря пред Телегин вратите на лагера. Най-малкото търкане, „поглеждане накриво“, незначително незачитане към представителите на наказателните органи се квалифицира като тежко престъпление.

Всеки взима от историята онова, което отговаря на светогледа му. Изучавайки Великата френска революция, Ленин вижда в колосалното сътресение централната идея — народовластието. Несъвършенството и противоречивостта му. Но е видял в народовластието една непреходна историческа надежда. Обръщайки се към Френската революция, Троцки е поразен от неумолимостта на обратното движение, от възможността за безжалостно ликвидиране пламъка на народната свобода. За него думата „термидор“ става символ за реставриране на старото, на контрареволюцията, на предателството, измама спрямо всички най-хубави надежди на революционерите. Не е случайно, че употребява думата „термидор“ обикновено в съседство с думата „Сталин“. А „вождът на народите“ обръща внимание най-вече на опасността, която по негово мнение е погубила Френската революция. Тази опасност е била конкретна и се заключавала в появата на „народни врагове“. Този печален за съветската история термин е дошъл в нашата трагична действителност от XVIII век. За Сталин „народни врагове“ са всички, които пряко или непряко макар и потенциално са можели да се превърнат в заплаха за единовластието. Всичките си мисли той насочва към укрепване на това единовластие, представяйки го, естествено, за „укрепване на социализма“. Но за да се постигне това, нужна е голяма наказателна машина. И той лично я създава, насочва и контролира.

Над народа, държавата и партията се разпростира страшната мрежа на наказателните органи. Абсолютизирането на насилието намира израз у Сталин в създаване на огромна система за надзор над всеки гражданин на страната, който става напълно беззащитен пред опасността от произвол. Извращавайки, довеждайки до абсурд идеята за класовата борба, „вождът“ я превръща в инструмент за постигане на „върховната истина“. По своята същност цялото Сталиново „наследство“, независимо дали засяга държавната, обществената или идеологическата сфера, е свързано с възможността и необходимостта от насилие. През целия си живот Сталин защищава институциите, създадени с негово участие, поддържа и насажда най-фанатизирани възгледи, означаващи вяра в инерцията на социалното движение, без то да бъде стимулирано по революционен път.

Но „вождът“ явно е надценил стабилността на създаденото от него общество. Буквално броени часове след смъртта му неговите наследници започват да нарушават заветите му. През март 1953 г. настъпва десетилетието на съветския реформизъм, засегнало буквално всички области на живота. Но все пак значението му не бива да се надценява. Особено онези негови аспекти, които са свързани с наистина историческия XX конгрес на партията. Характерна черта на всички реформи през този период е тяхната незавършеност, половинчатост, недоизясненост. Но най-главното е направено: сложен е край на терора, господствал почти четвърт век. Свободата получава шанс да се реализира. Но всичко това ще стане, след като Сталиновото „наследство“ започне да се руши.

Днес гледаме на Сталин и сталинизма все още някак си от висотите на птичия полет на историята. Мисля, че след десетилетия тези мрачни страници от летописа на съветския народ с увеличаване на дистанцията от време ще ги виждаме в много по-голяма дълбочина, по-многостранно и по-вярно. Днес миналото е твърде близко и ни държи в обятията си. Но нека още веднъж да подчертая: още отсега е ясно, че Сталин е само върхът на айсберга. Като описвам върха, аз не претендирам, че хвърлям светлина върху целия айсберг.

Ще изкажа още една, почти еретична мисъл. Сигурно прекалено еретична. В началото на века, както читателят помни, руският писател Мережковски написва вдигналия шум памфлет-пророчество „Задаващият се Простак“. Тогава този памфлет е приет като своеобразен антиреволюционен манифест (пък и сега, мисля, надали ще са много онези, които ще погледнат другояче на това произведение). Ще ви запозная с централната, може би, идея. Мережковски, ненадарен с талант, но склонен към мистика, пророчески пише: „Не бойте се от никакви съблазни, от никакви изкушения, от каквато и да е свобода — не само външна, обществена, но и вътрешна, лична, защото без втората е невъзможна и първата. От едно се страхувайте — от робството и от най-лошото от всички робства — еснафщината и от най-лошата от всички еснафщини — простащината, защото възцарилият се роб не е нищо повече от простак, а възцарилият се простак не е нищо по-малко от сатана, но не вече старият фантастичен, сатана, а нов реален сатана, реално страшен, по-страшен, отколкото го изографисват — задаващият се «княз на този свят», «Задаващият се Простак».“[6]

Критиците веднага изтълкували, че под роби трябва да се разбира пролетариатът, но на мене ми се струва, че са сбъркали. Както личи от памфлета, Мережковски говори за „духовно робство“, а в такова робство, по думите му, могат да се намират самодръжците, „китайската стена на таблицата за ранговете“, „мъртвият позитивизъм на православния формализъм“ и „черната сотня“[7]. За Мережковски робството и простащината са по същината си синоними на антисвободата. Може писателят да не се е и опитвал да надниква толкова далече зад хоризонта на битието, надявайки се наивно да спаси Русия само с помощта на „религиозната общественост“ и възраждането на интелигенцията, но волно или неволно е изразил една твърде дълбока мисъл: потъпкването на свободата винаги създава опасност от идването на „княза на този свят, Задаващия се Простак“. С целия си живот, с деянията си, със стремежите си Сталин доказа, че Простакът от антисвободата може да бъде кръвожаден, чудовищно страшен. Рецептите на Мережковски, който се страхува от идването на Простака, са доста наивни, но не и без рационален смисъл: той вярва в особената роля на човешкия интелект. Днес ние знаем, че Простакът от насилието, бюрокрацията и догматизма може да не бъде допуснат, ако срещу него се опълчат в тесен съюз демокрацията, законът и културата.

Тези мои размисли може и да са доста абстрактни, умозрителни. Но говоря за това, защото колкото по-малко е уважението към демокрацията, закона и културата, винаги толкова по-отчетливо се очертава призракът на Простака от антисвободата. Тази истина е била в сила и за началото на XX век, а мисля, че ще бъде в сила и през XXI век. Може би и самият Мережковски е нямал представа колко дълготрайна е идеята му. Може би аз я чета днес по-другояче, отколкото са я чели тогава, в зората на века, в отблясъците на кървавите класови сражения. Но да оставим настрана Мережковски. Има общочовешки истини, които не противоречат на традиционния марксизъм, на истините, основаващи се на хуманизма, на вярата във всесилието на човешкия разум и в неукротимото влечение на човека към социална и морална справедливост. „Наследството“ на Сталин не се вписва ни най-малко в тези рамки.

„Задаващият се Простак“ се проявява най-зловещо в диктаторство, изключващо свободата. А наглед всичко започва с дреболия: концентриране на властта в ръцете на много тясна група от лица, която в края на краищата я предава на един човек. Още Плеханов вижда тази страшна опасност. Наскоро след революцията той пише по повод прекомерното съсредоточаване на властта: „Централният комитет «разгонва» всички недоволни от него елементи, навсякъде слага свои креатури и след като натъпка с тези креатури всички комитети, си осигурява сега без труд напълно покорно мнозинство на конгреса… Тогава у нас действително няма да има в партията нито мнозинство, нито малцинство, защото ще бъде осъществен идеалът на персийския шах.“ По-нататък Плеханов, като споменава баснята на Крилов за жабите, които си търсели цар, продължава: „Ако нашата партия би се наистина сдобила с такава организация, то много скоро няма да остане в редовете й място нито за умни хора, нито за калените борци: ще останат в нея само жабите… и Централният щърк, който безнаказано ще гълта тези жаби една след друга.“[8] Днес ние вече знаем, че „Централният щърк“, който гълташе хора вместо жаби, е виждал смисъла на своето съществуване и дейност не в укрепване и развитие на народовластието, а в циментиране на цезаризма. А Сталин, дори когато усеща, че старостта и болестите скоро ще го прекършат, още веднъж проверява дали новият Централен комитет е благонадежден. В изказването си на последния пленум на ЦК изведнъж заговорва за старостта си и за необходимостта да бъде освободен от задълженията на секретар на Централния комитет. Той предварително знае с какво ще завърши целият този спектакъл. Разбира се, новият състав на ЦК не може и да помисли такова нещо. Да бъде освободен Сталин — та това е цяло кощунство! Дори ако се предположи невъзможното: Сталин да напусне поста секретар, но да остане председател на Министерския съвет. Мисля, че от висотата на този пост той скоро би устроил кървава баня за тези, които са се съгласили с напускането. Но това хипотетично предположение, изказано от мене, е съвсем нереално. Сталин е знаел това по-добре от другите и все пак няколко месеца преди да умре решава още веднъж да провери верността на обкръжението и на новия Централен комитет. По негово мнение новите членове на Централния комитет са преминали успешно през тази сталинска проверка.

Ще повторя още веднъж: Сталин никога не се е интересувал от човека като човек, като социален феномен, „мярка на всички неща“, като цел на социалистическото развитие. За него човекът е интересен (а без това не може да се разбере същността на Сталиновото „наследство“) само като съюзник, враг, изпълнител, „винтче“. Все пак в края на живота му са го заинтересували и „високопоставени особи“, забележителни личности, хора със „синя кръв“ или от известни фамилии. В този случай към тях проявява непринуден интерес, дава съответните разпореждания или просто се наслаждава на възможността да се разпорежда със съдбата им. Ето два-три примера:

Фелдмаршал Паулус, държан в „специален обект“ край Москва, е сътрудничил на съветските власти в предаване и обобщаване на военен опит. Той няколко пъти се е обръщал към Сталин с молба да му разреши да се върне в родината си, особено като се има предвид, че отношението му към Съветския съюз се е изменило коренно в положителна посока. Но годините си минават, а Сталин не освобождава пленника. Накрая една заран Сталин намира на бюрото си донесение на министъра на вътрешните работи:

„До другаря Сталин Й. В.

Докладвам, че през нощта срещу 26 февруари 1952 г. бившият фелдмаршал от германската армия Фридрих Паулус е получил припадък с временно загубване на съзнанието. Заедно с Паулус живеят и го обслужват личният му ординарец войникът военнопленник Шулте, както и личният му готвач военнопленникът Жорж. Поради дългото му пребиваване в плен и неизвестността около въпроса за репатрирането му фелдмаршалът е започнал да проявява нервно безпокойство. От своя страна смятам за целесъобразно да се разгледа въпросът за възможността Паулус да бъде репатриран в ГДР.

29 февруари 1952 г.

С. Круглов“[9]

Най-сетне Сталин дава съгласието си да бъде определен редът за репатрирането на Паулус. Десет години в ръцете му е бил човекът, символизираш, една от най-бляскавите „негови“ военни победи. Мъчно му е било да се раздели с този „символ“.

Когато Сталин научава, че в Саксония, в едно село близко до замъка Росел, е открита вдовицата на Вилхелм II — Хермина фон Прайзен, поразмисля малко и промърморва: „Създайте й нормални условия за живот.“

Малко по-рано долагат на Сталин, че в концентрационния лагер в Ораниенбург е открит бившият премиер-министър на Испанската република Франциско Ларго Кабалеро в състояние на крайно изтощение. Сталин се ограничава със следното разпореждане: „Съобщете на семейството му в Испания, че е жив.“ Така или иначе, премиер-министрите, монарсите, пълководците — това са все хора от „неговия кръг“. Тук той си позволява да прояви дори благосклонност.

Сталин взема отношение и към съдбата на императора на Манджурия Пу И. След разгрома на Квантунската армия императорът със семейството и прислугата му е изпратен в Чита, а по-късно в Хабаровск. Бил е активно „обработван“, за което свидетелства писмото на бившия манджурски монарх до Сталин в средата на 1949 г. Ето откъси от това писмо, доставило по всяка вероятност удоволствие на славолюбивия „вожд“, ако, разбира се, не е доловил признаци, че „органите“ пак са се „престарали“…

„До генералисимус Сталин

За мене е голяма чест да Ви напиша това писмо. Аз винаги съм изпитвал към Вас чувства на дълбока обич и възхищение, поради което искам да Ви съобщя за надеждите си да бъда оставен на местожителство в Съветския съюз. В миналото японската военщина ограничаваше личния ми живот. Аз нямах възможност да науча за истинското положение в СССР… За пръв път след 40 години прочетох Вашата книга «Въпроси на ленинизма» и «История на ВКП(б). Кратък курс». Сега научих, че СССР действително е най-демократичната и най-прогресивната страна в света, пътеводна звезда за малките и угнетени народи… Правителството на СССР е отменило смъртното наказание. Това е нова ера за СССР в опазването на хуманността…

Айсин Джоро Пу И“[10]

Сталин прочита превода, разглежда дълго и с любопитство цялата шарения от йероглифи и подхвърля на Берия: „Сигурно ще трябва да го предадем на китайците?“ Колко му е? Само да рече и готово — съдбата на императора е решена! Но по-добре е изобщо съдбите на хората да се решават със списъци. С дълги списъци. С безкрайно дълги списъци…

Унищожавайки в обществото каквито и да било алтернативи, Сталин превръща „наследството“ си в негативно и еднопосочно. Едва ли му е минавало през ума, че началото на историческото му поражение е съвсем близко. Поставяйки в последните месеци своите лаконични резолюции в горния ъгъл на документите, които сега значително по-рядко преглежда, той вдига дланта на лявата си ръка към лицето си, сякаш да се предпази от слънчевите лъчи. Навик! На една от ранните фотографии Сталин седи в същата поза до крайчеца на масата небръснат, с износени ботуши, омазнено старо палто и невчесани коси. А с ръка крие очите си от светлината… Сега той е генералисимус и, както изглежда, най-могъщият диктатор на земята. Но този жест? Не от слънцето спасява той „вожда“. Без да знае това, Сталин иска да се спаси от задаващото се историческо поражение.

[1] Жорес, Ж. Социалистическая история французской революции. Т.VI. М., 1983, с. 446–447. ↑

[2] Джилас, М. Разговоры со Сталиным. Нью-Йорк, 1962, с.207. ↑

[3] Мережковский, Д. Грядущий Хам. Издательство Пирожкова, 1906, с.29. ↑

[4] Правда, 15 октября 1952. ↑

[5] ЦГАОР, ф.9401, оп.107, д.261, л. 28–34. ↑

[6] Мережковски й, Д. Грядущий Хам. Издательство Пирожкова, 1906, с.29. ↑

[7] „Черни сотни“ (1905–1907 г.) — отряди от реакционни елементи за борба с революционното движение в Русия. — Б.пр. ↑

[8] Плеханов, Г. В. Сочинения. Т.XIII, с. 90, 92. ↑

[9] ЦГАОР, ф.9401, оп.2, д.337, т.I, л.26. ↑

[10] ЦГАОР, ф.9401, оп.2, д.236, т.III, л. 180–181. ↑

ИСТОРИЧЕСКОТО ПОРАЖЕНИЕ

На трибуната на XX конгрес на КПСС е Хрушчов. Делегатите слушат доклада му, хвърлил всички в шоково състояние. Сцената с президиума сякаш се разтапя пред очите им и те като че ли виждат там двама: Хрушчов и познат до свиване на сърцето (а сега непознат!) призрак. Сигурно такова впечатление се е създало у делегатите на XX конгрес, когато на 25 февруари 1956 г. първият секретар на ЦК на КПСС Никита Сергеевич Хрушчов е изнасял знаменития си „секретен“ доклад. Почти хиляда и петстотин делегати гледат изправилия се на трибуната човек напрегнато, сред мъртва тишина, прекъсвана понякога от възгласи на възмущение и душевен потрес. Човекът на трибуната продължава да чете с патос, а всеки от присъстващите в Кремълския дворец все по-отчетливо започва да вижда призрака, появяващ се ту отдясно, ту отляво на Хрушчов. С характерния си говор първият секретар незабележимо, но заедно с това и бързо извайва съвсем нов образ на „вожда на народите“. Скоро в залата остава сякаш само сцената, на която има двама: новият лидер на партията, един от доскорошните верни съратници на умрелия преди около три години диктатор, и познатият абсолютно на всички образ на безмълвния „вожд“, който точно тук, на действително историческата арена, се превръща в съвсем друг — кръвожаден, тираничен, страшен. Нижат се часове с неоспоримо историческо значение.

Човек би помислил, че Хрушчов извиква духове от задгробното царство. Изглежда, прав е бил Бердяев, когато заявява в лекциите си в Московската свободна академия за духовна култура, че „с обръщането ни към миналото у нас винаги се появява някакво съвсем особено чувство на приобщаване към друг свят, а не само към оная емпирична действителност, която ни притиска от всички страни като кошмар и която ние трябва да победим, за да се издигнем на някаква нова висота“[1] Буквално няколко часа преди този доклад никой не е можел и да предположи, че след дълги години на стагнация и деформиране партията ще е способна да се издигне на тази „нова висота“. Каквото и да мислим за Хрушчов, който е отговорен заедно с цялото обкръжение на Сталин за годините на беззаконие и терор, тогава, на конгреса, той извършва неоспорим граждански, исторически подвиг.

Днес ние знаем, че веднага след смъртта на Сталин в ръководството на партията са започнали едва забележими процеси за освобождаване от игото на сталинизма. Това раздвижване се ускорява след арестуването и разстрела на Берия — след акцията, която позволи на новото ръководство по-дълбоко и по-мащабно да преразгледа вършеното зад сталинските кулиси, макар то да е било добре известно на мнозина и по-рано. Наскоро след като е била определена датата на XX конгрес, първия след смъртта на Сталин, на едно от заседанията на Президиума на ЦК на партията Хрушчов неочаквано предлага да се създаде комисия за разследване на злоупотребите по времето на Сталин. Първият секретар се решава на тази крачка не по „зова на сърцето и съвестта“, както по-късно започва да уверява всички ни. Причината е, че веднага след като балсамираният Сталин е положен в Мавзолея до Ленин, в Централния комитет, в правителството и в различни държавни инстанции започва да приижда все по-увеличаващ се поток от писма на тикнати задълго отвъд бодливата тел на „зоните“, на роднини и близки, търсещи бащите, майките, братята и сестрите си. Надига се стихийна вълна на протест и надежда, на молба и вяра във възстановяването на потъпканата правда.

Хрушчов се разпорежда да се подготвят на основата на писмата няколко обзорни доклада, които заедно с обявеното за неправомерно „ленинградско дело“ и преразгледаните дела на отделни затворници, успели да се оплачат в ЦК, убедително доказват престъпното скалъпване на много от обвиненията. Става ясно, че когато в близките година-две изтече наказанието на огромния брой, осъдени по различни параграфи на член 58, тези хора ще трябва да се върнат вкъщи. Те ще носят със себе си вечната болка, недоумението си, а после ще поискат виновните да бъдат наказани. Сега, след смъртта на Сталин и Берия, никой не се осмелява да остави и занапред тия нещастници да гният по лагерите и на заточение. С други думи, Хрушчов е видял, че партията и страната са поставени пред изключително сложен и отговорен избор. Още самото предложение за създаване на комисия предизвиква яростната съпротива на Молотов, Каганович и Ворошилов. Но Булганин, Микоян, Сабуров и Первухин въпреки въздържането на колебаещия се все още Маленков подкрепят Хрушчов. Комисията е създадена. Възглавява я Поспелов, дълги години главен редактор на „Правда“, а по-късно директор на института „Маркс-Енгелс-Ленин“. Хрушчов нарежда комисията да бъде допусната до материалите на Министерството на вътрешните работи и на Комитета за държавна сигурност. Поспелов доста се е потрудил. Впрочем така, както няколко години по-рано се беше потрудил, съставяйки заедно с Александров, Галактионов, Кружков, Митин и Мочалов „Кратка биография на Й. В. Сталин“. Когато в навечерието на конгреса Поспелов докладва на Хрушчов и на всички членове на Президиума изводите на комисията, първият секретар най-сетне разбира, че този документ или ще разчупи бетонната броня на лъжата, митовете и легендите, свързани със Сталин, или ще погребе политически самия него.

Хрушчов се връща няколко пъти към доклада на Поспелов, пита колегите си: какво ще правим? Как да съобщим на делегатите на конгреса изводите на комисията? Кой ще направи това? Може би Поспелов, Молотов, Ворошилов и Каганович дълго и упорито, понякога яростно се обявяват против разгласяването им. Ожесточените спорове не се протоколират, но според спомените на Хрушчов и на някои други от колегите му противниците на доклада изтъквали няколко „железни аргумента“: Кой ни кара да показваме кирливите си ризи? Не е ли по-добре да поправим тихомълком допуснатите крайности? Нима Хрушчов не проумява до какви последици може да доведе обнародването на изводите, направени от комисията? И най-сетне, нали всички членове на Президиума на ЦК, кой повече, кой по-малко, са замесени в беззаконията на доскорошното минало! Нима човек може да си затвори очите пред всички тия опасности? Но Хрушчов побеждава. На 13 февруари Централният комитет взима решение делегатите на конгреса да бъдат запознати с доклада за култа към личността на закрито заседание. Макар че и Хрушчов не веднъж и дваж се е колебал. Но си е спомнял за писмата на затворниците, връщал се е мислено към безумието на отминалите години и все по-уверено стигал до извода: няма начин да се крият задълго резултатите от толкова масов терор, от беззаконията, от страхотните злоупотреби. Рано или късно истината ще излезе наяве. Той трябва да вземе инициативата в свои ръце и да разкрие пред партията тази страшна истина. За съжаление Хрушчов не е мислел да говори за това пред народа.

Когато по всичко изглеждало, че поредният XX конгрес е стигнал благополучно до обичайния си край, за да заеме мястото си сред другите също така невзрачни и „организирани“ конгреси, тутакси обявявани от печата за „исторически“, идва главното. На делегатите е обявено, че ще се състои закрито заседание. Председателстващият заседанието Булганин дава думата на първия секретар на Централния комитет на партията.

Идва звездният час на Хрушчов. Доскоро правоверен сталинист, никога и за нищо невъзразяващ на „вожда“, той проявява съвсем неочаквано историческа смелост, гражданско мъжество и способност да прегази през блатото на създавалите се с десетилетия предразсъдъци. Както по-късно ще се изясни, Хрушчов не прави това случайно.

Незабележим изпълнител от Сталиновото обкръжение по-рано, той се оказва сега, след като застава начело на партията, решителен, а често и импулсивен политик. Освен „секретния“ доклад и цяла редица необичайни мерки във вътрешната политика, в служебното досие на Хрушчов фигурират и такива своеобразни негови стъпки като отиването му при Тито за нормализиране на отношенията със СФРЮ, разполагането на ядрени ракети в Куба, срещата му с президента на Съединените американски щати Айзенхауер, решителните му действия по време на събитията в Унгария, установяването на приятелски отношения с египетския президент Насър, непримиримостта му към Мао Дзъдун, поддръжката за Виетнам и много други, носещи печата на сложната и противоречива личност на първия секретар. Както показват тези събития, дал господ на Хрушчов и решителност, и мъжество, и готовност да поеме върху себе си цялата отговорност. Но заедно с това обаче Никита Сергеевич беше лош аналитик, често пъти непоследователен, явно надценяваше интелектуалните и политическите си способности. Понякога постъпките му изглеждаха просто необмислени и непрозорливи. Към това се прибавяше и старата болест, от която страдаше не само той, но и цялата ни система като цяло: абсолютизиране на ролята на първото лице в държавата. И след Сталин политическите структури нямаха имунитет против цезаризма, възвеличаването на ръководещата личност, нямаха гаранции срещу появата на нова форма на култа. С дейността си Хрушчов само потвърди този органичен недъг на системата, лишена от атрибутите на истинската демокрация.

Принуден бях да направя това отклонение. Защото без него не е възможно да се разкрие напълно историческото значение на оная част от XX конгрес на партията, която нанесе първия страшен удар на сталинизма. С това се сложи началото на историческото поражение на „вожда“, строил тридесет години сталински социализъм.

… И така, на историческата сцена са две главни действащи лица: развихрилият се Хрушчов и призрачният Сталин. В гробната тишина, царяща в залата, първият секретар преминава от въпрос на въпрос. Поспелов е подготвил с помощниците си доклад с повече от десет дяла. Всеки от тях е елемент от цялото, но играе и самостоятелна роля. Вътрешната логика на доклада е слаба. Така например, като излага общометодологични въпроси за култа към личността и възгледите на класиците на марксизма за него и след като споменава какви са оценките на Ленин за Сталин, докладчикът някак си изведнъж преминава към темата „врагове на народа“, а после отново се връща към по-общи въпроси: Ленин и опозицията в партията, колективното ръководство. Някои теми се повтарят неколкократно: отговорността за терора, геноцид и терор, терор. В доклада „За култа към личността и последиците от него“ се хвърля светлина и върху такива специални теми като Сталин и войната, конфликта с Югославия, Берия и някои други.

Хрушчов започва спокойно: „Този доклад няма за цел да бъде дадена всенародна оценка на живота и дейността на Сталин. За заслугите на Сталин още докато беше жив са написани достатъчно книги, брошури, изследвания. Общоизвестна е ролята на Сталин в подготовката и извършването на социалистическата революция, в гражданската война, в борбата за построяване на социализма в нашата страна. Това е добре известно на всички. Сега става дума за въпрос, който има огромно значение и за днешното, и за бъдещото състояние на партията. Става дума как постепенно се е създавал култ към личността на Сталин, който в даден етап се превърна в извор на цяла поредица от извънредно големи и много тежки извращения на партийните принципи, на партийната демокрация, на революционната законност.“ В залата седят делегати, които за пръв път (!) научават за Лениновото „Писмо до конгреса“, за оценките, които Ленин дава за Сталин още в началото на 20-те години. Това са откровения, позволили на истината да се изтръгне най-сетне от заточение. Макар и да заклеймява „троцкистко-зиновиевския блок“, както и „бухаринците“, Хрушчов за пръв път изказва еретичната тогава мисъл, че при Ленин борбата с опозиционерите се е водела само на „идеологическа основа“.

Но не тези идеи са главните в доклада на Хрушчов. Изказването му е насочено към осъждане на Сталиновите беззакония. „Ясно е — подчертава Хрушчов, — че тук са проявени от страна на Сталин в много случаи нетърпимост, грубост, злоупотреба с властта. Вместо да доказва политическата си правота и да мобилизира масите, той често вървеше по линията на репресиите и физическото унищожаване не само на действителните врагове, но и на хора, които не са извършили престъпление против партията и съветската власт.“

Залата се вцепенява, когато Хрушчов разказва подробно как са били фабрикувани „делата“, що за хора са били така наречените „врагове на народа“. Той правдиво отбелязва, че Сталиновата концепция за „враг на народа“ е дала възможност да се прилагат най-жестоки репресии против всеки, който не се е съгласявал с него по какъвто и да е въпрос; против такива, които са били само заподозрени в намерения да извършат враждебни действия, а също и против онези, които са имали лоша репутация. Слушайки тези страшни откровения, седящите в залата виждат как познатата им до болка фигура с маршалски мундир се превръща постепенно в образ на палач на собствения си народ, чиито ръце са изцапани с кръв.

За три-четири часа, колкото продължава докладът, Хрушчов като че ли прави невъзможното. Преди всичко докладчикът развенчава Сталин като вожд. И набляга особено върху това, че Сталин е бил некомпетентен ръководител: „познаваше страната и селското стопанство само от кинопрегледите“, а по времена войната „разработваше операциите по глобуса“, изобщо не се е съобразявал с „мненията на партийните работници“. Първият секретар, който добре познава селското стопанство, нанася на появилия се на сцената призрак най-унищожителните си удари именно в тази област. Хрушчов съобщава на делегатите, че в последните години Сталин бил обзет от мисълта да повиши данъците в селското стопанство на 40 милиарда рубли. Такава е била фантастичната идея на човека, който се беше откъснал от действителността. Разкривайки некомпетентността на „вожда“ и умозрителността на решенията му, Хрушчов смъква по този начин от Сталин тогата му на непогрешимост и мъдрост, с която тъй дълго и старателно се е перчел.

По-нататък Хрушчов привежда доказателства, че Сталин е бил палач, садист, човек, лишен от всякакви елементарни нравствени качества. Когато говори за съдбата на Косиор, Чубар, Постишев, Косарьов, Ейхе и други известни болшевики, докладчикът подчертава, че Сталин „сам беше главен прокурор във всички тези дела. Сталин не само се съгласяваше с всички тези арести, но самият той по собствена инициатива даваше разпореждания за арест“. А изтръгването на „признания“ — главният аргумент за виновност — е било въпрос на техника. И следователите изтръгваха тези „признания“. Но как може да се чуят признания за престъпления от човек, който никога не ги е извършил? Само по един начин — с прилагане на физически методи на въздействие, с изтезания, с лишаване от съзнание, с лишаване от разсъдък, с лишаване от човешко достойнство. Така се изтръгваха мними признания. Съобщавайки голям брой конкретни факти, свързани със съдбата на Киров, Постишев, Рудзутак, Вознесенски, Кузнецов, Родионов, Попков, Розенблум, жертвите на „мингрелското дело“ и на други, Хрушчов успява да създаде нов образ на „вожда“ — кръвожаден и безмилостен диктатор и тиранин.

И накрая „секретният“ доклад на Първия секретар подлага на силно съмнение стила и метода на Сталиновото ръководство. Хрушчов специално подчертава, че липсата на колективно ръководство в партията е пряка последица от злоупотребите с личната власт. Например „през всичките години на Великата отечествена война фактически не беше проведен нито един пленум на Централния комитет[2]. Вярно е, че беше направен опит за свикване на пленум на ЦК през октомври 1941 г., когато бяха специално извикани в Москва членове на ЦК от цялата страна. Два дни те чакаха откриването на пленума, но си останаха с чакането. Сталин дори не поиска да се срещне и да поговори с членовете на Централния комитет“. От край до край в доклада си Хрушчов прокарва мисълта, че Сталин, злоупотребявайки постоянно с неограничената си власт, е действал при това от името на Централния комитет, без да иска мнението не само на членовете на ЦК, но дори и на членовете на Политбюро. Често пъти дори не ги еинформирал за взети самолично от него решения, засягащи извънредно важни партийни и държавни въпроси. Един от примерите за пагубното въздействие на единовластието е конфликтът с Югославия. Хрушчов направо заявява, че в тази история Сталин е играл „срамна роля“.

В крайна сметка с доклада си Хрушчов постига няколко цели: разобличава илюзорното величие на „вожда“, който не е имал нито нужната компетентност, нито мъдрост, нито прозорливост. Докладчикът недвусмислено констатира, че главната отговорност за злодеянията, престъпленията и терора носи Сталин. Освен това Хрушчов осъжда решително единовластието на „вожда“, станало източник на много нещастия за партията и народа. Всичко това е равно на експлозия в общественото съзнание, най-смелото и неочаквано настъпление срещу цезаризма, беззаконието и тоталитаризма.

Но Хрушчов беше и си остана син на своето време. Личният му принос в решителното разобличаване на култа към личността е неоспорим. Само това е достатъчно, за да влезе неговото име завинаги в нашата история. Но подготвеният от доскорошния Сталинов придворен теоретик доклад не е задълбочен, плъзга се по повърхността на фактите и явленията, почти не се докосва до генезиса на сталинизма, до причините за деформирането на социализма, нещо повече — такива деформации дори не се признават. Не се отричат напълно Сталиновите „заслуги“: „Безспорно Сталин има в миналото големи заслуги пред партията, работническата класа и международното работническо движение… При което той беше убеден, че това е необходимо, за да бъдат защитени интересите на трудещите се от интригите на враговете и нападките от страна на капиталистическия лагер.“ Сталин е жестоко критикуван, но получава същевременно и индулгенции пред историята.

Хрушчов се е надявал, че обсъждането на въпроса за култа към личността и последиците от него в партиен кръг ще бъде достатъчно, за да се ликвидират Сталиновите извращения. Всъщност за това докладчикът заявява откровено и на конгреса: „Този въпрос ние не можем да изнесем извън партията, а още по-малко в печата. Именно затова го докладваме на закрито заседание на конгреса. Трябва да си знаем мярката, да не даваме храна на враговете, да не разголваме пред тях гнойниците си. Аз мисля, че делегатите на конгреса правилно ще разберат и оценят всички тези наши стъпки.“

Извършилият решителен пробив реформатор не може да разбере, че „секретното мислене“ е именно онова сталинско мислене, което е наследил от призрака. „Да си знаем мярката“ за Хрушчов означава тези еретични възгледи да не се споделят с народа, а още по-малко със световната общественост. Човекът, който само преди шест години е излязъл с известната си статия „Сталинската дружба между народите е залог за непобедимостта на нашата родина“ не може, разбира се, да се освободи изведнъж от всичко онова, което е зряло, расло и формирало се у него десетилетия наред. Хрушчов, който, докато „вождът“ е бил жив, не му е възразил нито веднъж, не е забравил, разбира се, че постъпките му, както и постъпките на другите Сталинови съратници са зависели изцяло от диктатора. Те са свикнали да изпълняват, а не да разсъждават. Хрушчов помни, че много пъти не е можел сам да реши второстепенни стопански въпроси, без да се обърне лично към Сталин. А това не е било безопасно: можело е да последва груб отказ или някаква подигравателна реплика. Но налагало се е…

„До ЦК на ВКП(б)

за другаря Сталин

Молим материалното осигуряване на изтребителните батальони, действащи против оуновците[3], да бъде поето от държавата. С молба за:

кечета за кончове на ботуши      — 104 300 дцм

юфт за бомбета на ботуши         — 774 дцм

гьон                             — 20 380 дцм

… … … … … … … … … … … … … … …

американ за долни дрехи          — 196 000 м

конци                            — 525 макари

18.IX.1946 г.

Н. Хрушчов

С. Круглов“[4]

Не е трудно да си представи човек, че щом „вождът“ се пита за кончове, то съратниците му не са могли сами да решават никакъв политически въпрос. Хрушчов нанася на сталинизма първия мощен удар, но не може да се отърси от всички негови срамни атрибути.

Цялата непоследователност, половинчатост и недоизказаност на Хрушчов намират отражение в Постановлението на ЦК на КПСС „Относно преодоляването на култа към личността и последиците от него“, прието на 30 юни 1956 г.[5] В този документ, който няма голяма прилика с доклада на Хрушчов, макар и да е направен опит да се разкрият причините за култа към личността на Сталин, не по-малко силно е изразено желанието за компромис със сталинистите. В постановлението се отбелязва, че „сериозните грешки“ били допуснати само „в последния период от живота на Сталин“. Обяснявайки „обективните условия“ за формиране на антиленинския феномен, постановлението използва до голяма степен аргументите на самия Сталин. „След смъртта на Ленин в партията се активизираха враждебни течения — троцкисти, десни опортюнисти, буржоазни националисти, — заели позиции на отказване от Лениновата теория за възможността социализмът да победи в една отделна страна, което на практика би довело до реставриране на капитализма в СССР. Партията поде безпощадна борба против тези врагове на ленинизма.“ По-нататък се казва: „наложи се да се премине към някои ограничения на демокрацията, оправдани от логиката на борбата на нашия народ за социализъм в условията на капиталистическото обкръжение“. Но всичко това не толкова обяснява, колкото оправдава култовските извращения. Хрушчов отново лансира идеята за „ленинското ядро“, което уж било повело веднага след смъртта на Сталин решителна борба с култа към личността и последиците от него. Но ние добре знаем, че това далеч не е било така.

Между другото в постановлението е поставен и въпросът: „Защо обаче тези хора не се обявиха открито против Сталин и не го отстраниха от ръководството?“ По-нататък следва констатация, която може би е обективна, макар и непоносимо горчива: „Всяко обявяване против него в тези условия нямаше да бъде разбрано от народа и въпросът тук изобщо не е до недостиг на лично мъжество. Ясно е, че всеки, който би се обявил в тази обстановка против Сталин, не би получил поддръжка от народа.“ Хрушчов и Президиумът на Централния комитет не искат да признаят, че е трябвало да се действа против Сталин значително по-рано, още когато Ленин се обръща към партията с такова предложение. Като се премълчава това и се оневинява партията за диктаторството на една личност, въпреки всичко в постановлението е отбелязано, че „съветските хора познаваха Сталин като човек, който действа винаги в защита на СССР срещу машинациите на враговете и се бори за делото на социализма. Понякога (?! — б.а.) е използвал в тази борба недостойни методи и е нарушавал ленинските принципи и норми на партиен живот. В това се състои трагедията на Сталин (?!! — б.а.)“. Оказва се, че всички тези нарушения са били трагедия само за Сталин, а не за народа… „Ще бъде груба грешка от факта за наличието в миналото на култ към личността — отбелязва се по-нататък в постановлението — да се правят изводи за някакви изменения в обществения строй в СССР или източникът на този култ да се търси в естеството на съветския обществен строй. И едното, и другото е абсолютно неправилно, тъй като не отговаря на действителността и противоречи на фактите.“

Когато човек чете постановлението, започва да мисли, че след като на 25 февруари 1956 г. е водил дуел с призрака на Сталин и е нанесъл първото, но смъртоносно поражение на поваления кумир, Хрушчов се е изплашил от победата си. Неслучайно Централният комитет и официалният печат пазят пълно мълчание по повод на „секретния“ доклад, сякаш целта им е била да спестят на народа идеологическите му сътресения. Обаче с доклада са запознати ръководителите на делегациите на братските партии, а на закрити събрания — и партийната общественост. Това неизбежно довежда до „изтичане“ на информация. Още в началото на юни 1956 г. текстът на доклада се появява по страниците на печата в Съединените щати, Франция и Англия. А у нас, дори след като признават накрая съществуването на такъв документ, официалните партийни органи повече от три десетилетия си даваха вид, че този въпрос никак не е актуален. И едва през пролетта на 1989 г. докладът беше публикуван в „Известия на ЦК на КПСС“. Дългогодишното криене на този доклад от народа свидетелства, че сталинизмът е още жив, за съжаление, той само е променил одеянията си. А нали се смяташе, че партията, именно партията, след като започна да разобличава и развенчава сталинизма, е длъжна и напълно да го отхвърли. Трябваше още в началото на обновяването на обществото ни на някой от конгресите или пленумите да се приеме един дълбоко аналитичен документ, който да отрази пълното и всестранно отношение на комунистите в страната към това чуждо на марксизма явление. Сега сме вече в средата на 1989 г., а такъв документ още няма.

„Второто настъпление“ на Хрушчов срещу Сталин и сталинизма, предприето от него на XXII конгрес на партията, този път публично, открито, само попритисна към стената тоталитарно-бюрократичния начин на мислене и действие. Попритисна го, но не го премахна. След това настъпи продължителен мораториум от четвърт век. Брежнев не се реши да реанимира напълно Сталин и сталинизма, но по съвет на Суслов и на други свои съратници тръгна по друг път: в историята бяха създадени кухини, празнини. Като че ли никакъв Сталин не е имало, никакви злодеяния на сталинщината, нямало ги е хилядите, милионите изтезавани и разстреляни, нямало го е ГУЛАГ. Безполезно е да търсим в енциклопедиите, издадени в ония години, материали за Троцки, Бухарин, Зиновиев, Каменев и много други революционни дейци.

Схемите за излагане на историята, създавани от такива хора като Поспелов (готови да пишат и панегирици за Сталин, и исторически некролози за него), бяха до максимум опростени: все едно че Сталин не е съществувал. Ръководела е партията (дори ако не се е събирала на свои конгреси и пленуми). А дори и да бъде споменат тук-таме, то винаги заедно с други запазени за историята вождове, като един от многото. Но само като извършил „някои грешки“. И XX конгрес, може би един от наистина историческите конгреси, бе натикан дълги години под стряхата на идеологическия мораториум. Създаваше се впечатление, че признаците на сталинизма са тръгнали в тайно контранастъпление.

В това няма нищо случайно. Сталин е умрял, но системата е останала. Идват нови хора, използващи механизмите на тази система. Ония две паметни исторически атаки, които Хрушчов осъществява със смелостта на романтичен реформатор, дават възможност да се пробият широки отвори в корпуса на сталинизма. Но наследниците му без много шум запушват тези отвори с политически, идеологически и социални „капаци“. Книгите, които успяват да напишат по време на „размразяването“ Солженицин и някои други писатели и историци, се оказват вече „неподходящи за момента“. Официалните изследвания през този период, посветени на 20-те, 30-те, 40-те, пък и 50-те години, могат да бъдат наречени без големи преувеличения „криви огледала“.

Но докладът на Хрушчов си свърши работата. В комунистическите партии започва дълъг и труден процес на мъчителна преоценка на собствената им история, на ценностите, програмите и възгледите. Но това е друга, специална тема. Отношението на някои партии се изгражда на принципа главното е не изясняването на истината, а кой я изяснява. И тъй като, според постановлението на ЦК на КПСС, „в буржоазния печат е подета широка клеветническа антисъветска кампания, за която като повод реакционните кръгове се опитват да използват някои факти, свързани с осъждането на култа към личността на Сталин от Комунистическата партия на Съветския съюз“, реакцията на мнозина от „правоверно“ мислещите ръководители на партии е адекватна на тази констатация. В други случаи, както например в Италианската комунистическа партия, ръководството и особено Палмиро Толиати не се задоволяват с ограниченото обяснение на сталинизма като феномен, а анализират самостоятелно същността на въпроса. Във Френската комунистическа партия подхождат по-предпазливо към оценката в дълбочина на сталинизма, на генезиса му и на последиците от него.

Отначало Китайската комунистическа партия се солидаризира с изводите в доклада на Хрушчов, а после в обстановката на засилващи се междупартийни разногласия преминава от поддръжка към осъждане на историческата акция, предприета от XX конгрес. В концентрирана форма отношението й към Сталин е изразено, струва ми се, в съвместната статия на двата партийни китайски органа „Жънминжъбао“ и „Хунци“. В публикуваната на 13 септември 1963 г. статия се казва: „На XX конгрес на КПСС другарят Хрушчов напълно и безогледно отричаше Сталин. По такъв принципен въпрос, имащ отношение към цялото международно комунистическо движение, като: въпроса за Сталин, той не се консултира предварително с братските партии, а след XX конгрес, поставяйки ги пред свършен факт, започна да им натрапва решението на конгреса.“ По-нататък в статията се правят такива изводи: „Всички заслуги и грешки на Сталин са обективно съществуваща историческа реалност. Ако съпоставим заслугите и грешките на Сталин, заслугите му са повече от грешките. Главно място в дейността на Сталин заемат правилните му решения, а грешките му са нещо второстепенно. Всеки честен, уважаващ историята комунист, обобщавайки резултатите от теоретичната и практическата дейност на Сталин като цяло, вижда преди всичко тази негова главна страна. Затова, разбирайки правилно, критикувайки и преодолявайки грешките на Сталин, е необходимо да защищаваме главната страна на живота и дейността му, да защищаваме марксизма-ленинизма, отстояван и развит от него.“[6] Това е консервативна позиция, но аргументирана. Имаше реакция и от друг вид.

През 1979 г. във връзка с навършването на 100 години от рождението на Сталин Енвер Ходжа публикува в Тирана книгата „Със Сталин“, в която описва подробно петте си срещи с „вожда на народите“. В нея няма аргументи защо албанското ръководство не приема решенията на XX конгрес на КПСС, но има яростно, емоционално отхвърляне на самата идея да бъде осъдена вождовщината. „Никита Хрушчов и неговите съучастници — пише Ходжа — в «секретния» си доклад, с който излязоха пред своя XX конгрес, опръскаха с мръсотии Йосиф Висарионович Сталин и усърдно се погрижиха да го унижат по най-отвратителен начин, с най-цинични троцкистки методи.“[7]

Всъщност всяка комунистическа партия „преваряваше“ по свое разбиране доклада на Хрушчов пред XX конгрес. Разтърсване, объркване, но и съживяване на теоретичната мисъл, преосмисляне на опита от миналото, както и ренегатство, придружено от стремеж към обновяване, към нови форми на политическа и социална дейност — цялото това противоречиво до най-голяма степен отражение на извършеното в Москва на XX конгрес става реалност. Мисля, че дори и Хрушчов надали е предполагал колко противоречиви ще бъдат последиците от неговия пробив.

В последна сметка оказалият се в центъра на вниманието почти на хиляда и петстотинте делегати на XX конгрес Хрушчов редом до призрака на преселилия се в небитието „вожд“ едва ли е предполагал, че сцената в Двореца на съветите скоро ще се разшири в световен мащаб. И на тази арена ще се развихри дълга борба (тя и сега още не е завършена) между различните концепции за социализма. От една страна, ортодоксалната, жестоката, бюрократичната, силовата, безкомпромисната, еднопосочната концепция, готова да оправдае дори престъплението в името на победата на идеята. От друга демократичната, хуманната, многопосочната концепция, изхождаща от принципа, че възвишената идея може да се опира само на чисти, човешки методи и средства — концепция, в чиято основа са залегнали историческите компромиси и съвместното съществуване на различни системи и идеологии. Разбира се, у Хрушчов още не са формирани концептуалните възгледи, които днес възприемаме. Но ако не ограничаваме новото мислене в рамките на съвременното осмисляне на страшните реалности на ядрения свят, а разбираме под ново мислене и принципно ново „прочитане“ на великите идеи на хуманизма, то трябва да се изтъкне, че Хрушчов открехна вратата на социалистическия свят за проникване през нея на ония духовни ценности, които и сега се смятат от някои за ерес. Хрушчов смъкна от тирана мантията му на непогрешимост, тиранин, у когото се бяха фокусирали като в криво огледало най-сложните противоречия на епохата. Сталин се оказа ненадминат майстор в свързването на възвишената идея с чудовищен абсурд.

Днес можем да кажем, че при цялата незавършеност на започнатото XX конгрес на партията ни даде допълнителни възможности не само за осъзнаване на епохата, но и за по-задълбочено разбиране на политическия портрет на Сталин. Ще се върна още веднъж при Николай Бердяев, който може би по-задълбочено от мнозина други е успял да проникне в тайните, които крие философията на историята. Именно тази философия ни позволява през призмата на вечно пулсиращото битие да намерим отговор на много загадки, свързани с една или друга историческа личност, или поне да се надяваме, че ще ги разгадаем. „Всеки човек — пише Бердяев, — е по вътрешната си същност някакъв необятен свят, микрокосмос, в който се отразява и пребивава целият реален свят и всички велики исторически епохи.“[8]

Всеки изследовател, преодолявайки пластовете на времето и опитвайки се да разбере онова, което безвъзвратно си е отишло, има заедно с това и шанса да види „отпечатъци“, понякога много бледи, понякога съвсем очебийни, от мисълта, волята и страстите на човека, чийто портрет иска да създаде. В това отношение му помагат „разкопките“ на останки от миналото, заглъхналото, страшното. Останките от сталинизма се нуждаят от продължително осмисляне. Понякога освен до анализ на конкретни факти бях принуден да прибягвам и до методите на философията, която ни предлага историята и която в този случай се превръща в пророчество, обърнато назад. Само когато осъзнаят миналото, хората ще могат да правят пророчества, насочени към идното.

[1] Бердяев, Н. Смысл истории. Опыт философии человеческой судьбы. Париж, 1969, с.27. ↑

[2] Всъщност един пленум се е състоял през 1944 г. ↑

[3] ОУН — организация на украинските националисти. — Б.пр. ↑

[4] ЦГАОР, ф.9401, оп.2, д.132, т.VI, л. 167–169. ↑

[5] КПСС в резолюциях и решениях съездов, конференции и пленумов ЦК (1898–1971). Изд. 8-е, Т.7, М., с. 203, 205, 209, 210. ↑

[6] К вопросу о Сталине. Пекин, 1963, с. 3, 6–7. ↑

[7] Ходжа, Э. Со Сталиным. Воспоменания. Тирана, 1979, с.26. ↑

[8] Бердяев, Н. Смысл истории. Опыт философии человеческой судьбы, с.31. ↑

ВМЕСТО ЗАКЛЮЧЕНИЕ

ПРИСЪДАТА НА ИСТОРИЯТА

В началото на 1945 г., когато изходът от войната е вече ясен, по време на един от вечерните доклади Берия слага мълчаливо пред Сталин лист хартия, изписан с четлив и красив почерк. А до него — същия текст, препечатан на пишеща машина в Народния комисариат на вътрешните работи. Сталин знае, че на него не му докладват „дреболии“. „Вождът“ поглежда изпитателно Берия и прочита написаното:

„Дълбокоуважаеми Йосиф Висарионович,

Ние, внуците на писателя Лев Николаевич Толстой, Иля Илич и Владимир Илич Толстоеви със семействата си, освободени от немска окупация от войските на Червената армия на югославска територия, където живяхме 23 години като емигранти, молим да ни разрешите да се върнем в родината си, за да вземем участие във войната.

С пълно съзнание за погрешността и престъпността на емигрирането ни молим да ни се даде право и възможност да се включим в гигантската борба, която води нашият народ под водачеството на съветската власт за щастието на родината ни. Помагайки на Червената армия в бойната й дейност в района на местожителството ни, ние вече сме се слели в сърцата си с нея и сега искаме само да отдадем силите и живота си на нашата страна.

Надяваме се, че Вие, като човек, ще почувствате и разберете цялата естественост и искреност на стремежа ни и няма да ни откажете.

С дълбоко уважение

Иля Илич Толстой

Владимир Илич Толстой

20 януари 1945 г.

Нови Бечей, Югославия“[1]

Сталин вдига глава и отново поглежда Берия. „И тук — казва си върховният главнокомандващ, — дворянско важничене: «гигантската борба, която води нашият народ под водачеството на съветската власт».“ Добре поне, че властта са признали, ако не него, вожда… Мислите на Сталин прекъсва Берия, който докладва припряно:

— Този Иля, бивш помешчик, е завършил през 1916 г. Военноморския корпус на царската армия. В гражданската война е воювал на страната на белите. След разгрома на Колчак избягва в Харбин, оттам през Япония и Италия — в Югославия, където и живее от 1921 г. От 1933 г. е член на антисъветската организация „Младоруска партия“, а малко преди войната е ръководител на секцията на тази партия в Белград. До 1939 г. сътрудничи на белогвардейския вестник „Русское дело“, който печата измислици по адрес на съветското ръководство и пропагандира монархически идеи. Материално е бил много зле, работил е като счетоводител, заедно със сина си кърпели обуща, правели кукли. Сега синът му Никита е тръгнал с една от частите на Червената армия…

— А другият Толстой? — прекъсва го Сталин.

— Владимир Толстой… образованието си е получил в Първи московски корпус. До 1917 г. е бил доброволец на германския фронт. След това — на страната на белите. Избягва с войските на Врангел в Константинопол. В Югославия, за да преживее, работи като строителен работник, на надница като градинар и е бил служител в тютюнев склад в Македония…

— Ами антисъветска дейност?

— Засега данни няма. При немците е бил в концлагер за симпатии към Съветския съюз.

Сталин мълчи. До него долита слабо ехо от гражданската война, проляла реки от кръв. И не без злорадство си казва: „Колко ли такива каещи се ще има сега? Историята на всички доказа неговата сила и правота… Отломки от миналото…“

Сякаш чул мислите на „вожда“, Берия се обажда:

— В Югославия сигурно има доста такива бивши — белогвардейски офицери, слуги на дворяни… Както в Чехословакия и България… Мисля, че и тези братя Толстоеви трябва да бъдат проверени в лагер… Длъжни ли сме им нещо, та да правим изключение?

Но Сталин, след кратко мълчание, неочаквано не се съгласява със своя главен инквизитор:

— От мене да мине. Предайте писмото на Молотов. Разрешете им да се върнат. Историята нека да ги съди…

Едва след два месеца и половина върху заявлението на Толстоеви се появява най-сетне резолюцията: „Да се разреши и на двамата да се върнат в СССР. В. Молотов. 3. IV. 45 г.“[2] През октомври семействата на внуците на великия руски писател получават съветско гражданство.

„Историята нека да ги съди…“ Необикновени думи за Сталин. Свикнал е сам да съди. „Вождът“ отдавна вече вярва, че историята може да съди всички освен него. Диктаторът смята, че се е възвисил някак си над миналото, днешното и бъдещето. Макар да е разбрал, че миналото поглъща мнозина, а в крайна сметка всички, надали е смятал, че това се отнася и за него. Станалият атеист християнин знае, че тази бележита религия възхвалява възкресението. Но на него то не му е нужно. Той вярва, че няма никога да се наложи споменът за него да бъде възкресяван. Но осъждането… Със силния си властен и догматичен ум Сталин отдавна е стигнал до заключението, че историята няма да го съди, а ще го изучава, възвеличава и увековечава. Та нали всички виждат направеното от него — могъща държава, монолитна партия, сплотен народ, удържал под негово ръководство толкова много победи. Не, Сталин не може дори и да помисли за някакъв съд на историята над него. Това е изключено. Ще има само безмерно венцехваление за безсмъртните му заслуги.

Отначало изглеждаше, че всичко именно така и ще бъде. Две години след смъртта му в огромна апологетична статия на тритомния енциклопедичен речник, издаден от издателство „Советская энциклопедия“, се отбелязва, че „Сталин е верен ученик и съратник на Ленин, велик продължител на безсмъртното му дело, вожд и учител на Комунистическата партия на Съветския съюз, на съветския народ и на трудещите се от всички страни“[3]. Но тази инерция на апологетиката не изтрая дълго.

Публичният съд над Сталин започна през февруари 1956 г. и продължава вече повече от три десетилетия. Но и в годините на единовластието е имало хора, които още тогава са изказвали открито несъгласието си с политиката на Сталин. Ето няколко примера.

Във военните архиви са запазени голям брой донесения в Политическото управление на армията, свидетелстващи, че кървавият терор в периода 1937–1938 г. е предизвикал не само сляпо, механично одобрение, но и объркване, потиснатост, а понякога и протест. Ще ви запозная с извадки от политическите донесения на корпусния комисар Говорухин, дивизионния комисар Волков и бригадния комисар Круглов (в донесенията, както често е ставало тогава, другите им имена не се посочват):

— Лейтенантът от 101-ви артилерийски полк безпартийният Шкробат: „Не мога да вярвам на Сталин, че Якир и Тухачевски са врагове на народа.“

— Червеноармеецът Зубров: „При Николай не достигаха бесилките, а сега не достигат патроните. Но не могат всички да разстрелят.“

Преподавателят от артилерийската школа Трушински: „Не е ли и Сталин троцкист?“

— Командирът на кораб Кирилов: „Не вярвам, че Бухарин и другите са врагове на народа и социализма. Просто са искали да бъде сменено ръководството на партията.“[4]

В донесенията има много такива факти. В повечето случаи веднага се съобщава: еди-кой си „е предаден на органите на НКВД за следствие“. Всяко недоумение или слаб протест незабавно се сподавят.

И аз си спомням, че на село, вече след войната, някъде в края на 40-те години, съседът ни Прокоп Мочалов шушнеше на чичо ми:

„Сталин съсипа колхозите… Виж само какво става, дотам докара селото, че толкова години вече хляб ядем само на празник. Всичко взимат, за нас данъците и нищо друго… Че какъв е тоя социализъм?“

Тогава и представа нямахме, че хората могат и трябва да живеят по-добре. Защото друг живот — без гладуване, без вечен недоимък, ограничения и мобилизации — ние не познавахме. Всеобщата беднотия, ограниченият от тесни рамки и строги правила живот станаха норма. Можеха да съдят Сталин само ония, които имаха с какво да сравнят сегашния си живот. На мене са ми документално известни и други случаи на открити и по езоповски изречени антисталински изказвания на мнозина работници, селяни, инженери, писатели, учени, чието съзнание не е било напълно замътено, а съвестта им — деформирана. Тази тема за социалния и духовния протест — пасивен, а понякога и яростен — не е изучена още както трябва.

Присъдата на историята ще произнесе преди всичко народът, вървял три десетилетия след човека, който потъпка жестоко великата Идея. В хода на „съдебното дирене“ все по-силно ще се изменя политическият лик на Сталин. Възможно е да не съм успял да направя пълен портрет на този тиранин. Може би опитът ми е стигнал само до създаването на една от скиците, която ще подпомогне други да нарисуват този портрет. Но още днес е ясно, че да се говори и пише за Сталин означава човек да се вглежда, да се взира в епоха, върху чиято табела диктаторът е оставил дълбока и кървава диря. Едва ли тази задача може да бъде решена само с една книга. Но въз основа на анализа на хиляди документи, на Сталиновата кореспонденция, на решенията и указанията на диктатора, на спомените на негови съратници и на хората, общували с него, смятам, че имам правото да нанеса още няколко довършителни „щрихи“ върху този портрет. А за тази цел ще се помъча да отговоря на няколко въпроса, чийто анализ, искам да се надявам, ще помогне на нас и на нашите потомци да произнесем своята историческа присъда над Сталин и сталинизма.

Бил ли е Сталин революционер? Бил е. Но какъв и докога? Годините на нелегалност, заточенията, затворите, времената на революцията и гражданската война, влиянието на истинския вожд на революцията Ленин формират у този човек черти, присъщи тогава на мнозина: вяра в правотата на идеите, проповядвани от марксизма; убеденост, че действителността може да се преобразува в съответствие с възгледите; склонност към дребнобуржоазен радикализъм; абсолютна привързаност към класовите критерии, нихилистично отношение към демократичните и общочовешките ценности. Поради незабележимото си участие в Октомврийската революция Сталин не дава богат материал на историците. Играе в нея ролята на статист, макар да е зачислен към ръководството й. Но има свидетелства, неизвестни по-рано, че е бил способен понякога и на самостоятелни решения, които не са убегнали от окото на Ленин. Така например, на заседанието на Съвета на народните комисари на 28 ноември 1917 г., председателствано от Ленин (присъстват Троцки, Стучка, Петровски, Менжински, Глебов, Красиков, Сталин, Бонч-Бруевич и някои други), между многото въпроси се обсъжда и следният (нека по-добре да цитирам извадка от протокола):

„Изслушаха:

… … … … … … … … … … … … …

2. Проект на декрет (внася др. Ленин) за арестуване на най-видните, членове на ЦК на партията — врагове на народа (кадети — б.а.) и предаването им на съда на революционния трибунал.

Постановиха:

Приема се и се утвърждава (приет единодушно, против само Сталин).“[5]

Това поведение на Сталин може да ни се стори днес невероятно. Дали не е искал да изтъкне себе си по този начин? Документите са упорито нещо. Този малко известен факт показва, че Сталин е претърпял чудновата еволюция в развитието си като революционер. Той не всякога е бил кръвопиец. На първо време тази еволюция е била доста позитивна. Не току-тъй Ленин се съгласява Сталин да бъде издигнат на поста генерален секретар на партията, а по-късно го характеризира като един от „изтъкнатите вождове“. По-рано писах, че по мои данни Каменев е издигнал Сталин на поста генерален секретар, макар официалните съобщения по този въпрос да са други. Например във вестник „Правда“ от 9 април 1949 г. Мехлис направо твърди, че Сталин е станал генерален секретар „по предложение на Ленин“. Но Мехлис е твърде негативна фигура, за да се вярва на думите му.

Днес знаем, че високият пост скоро променя Сталин. Историята ни учи, че властта по-добре от всякакъв рентген „осветява“ същината на човека. Сталин започва да се преобразява. Много от порочните наклонности, дремещи в този не особено забележим човек, бързо се пробуждат. Сталин „осветява“ себе си. Не минава и година от назначаването на Сталин и Ленин вече открива, че у един от ръководителите на революцията се проявяват дълбоки политически и нравствени недостатъци.

След смъртта на Ленин у генералния секретар започва бързо да изчезва революционерът и да се ражда диктаторът. В началото на 30-те години той вече е станал пръв консул, цезар. Казано с думите на Жан Жорес, занапред „светлината на Революцията ще мъждука в мрачната атмосфера на Термидора“[6]. У тиранина вече трудно може да бъде разпознат някогашният революционер. Нима на 28 ноември 1917 г., когато Сталин се обявява против предложението на Ленин да бъдат предадени на съд лидерите на конституционните демократи, е можел някой да предположи, че малко преди своята 70-та годишнина само през септември 1949 г. същият този Сталин ще може спокойно, без никакво възражение да одобри цяла „пачка“ от присъди на „Особеното съвещание“ при Министерството на вътрешните работи на СССР:

На 2 септември — 30 души на 20 години каторжен труд;

10 септември — 52 души на 20 години каторжен труд;

16 септември — 32 души на 20 години каторжен труд;

24 септември — 76 души на 20 години каторжен труд.[7]

И така е през всичките следващи месеци, отпуснати на диктатора от съдбата. А нали тия хора, с малки изключения, не са били престъпници! Тогава защо Сталин да не бъде наречен безмилостен палач на собствения си народ? Нима може да бъде изпуснат този характерен щрих, без портретът му да не бъде изопачен? Такива са полюсите на 30-годишната еволюция на човека, започнал като революционер и завършил живота си като кървав тиранин.

Сталин е бил радикал, но винаги са му били чужди революционният романтизъм и смелият полет на мисълта. Дори когато всички лидери на болшевишката революция начело с Ленин се надяват, че ще се разгори пролетарският пожар на световната революция, Сталин се отнася твърде хладно към тази идея. Той не вярва много в нея. Усмихва се насмешливо, когато на IV конгрес на Коминтерна (1922 г.) Бухарин внася предложение за правото на пролетарската държава на „червена интервенция“, защото „разпростирането на Червената армия е разпростиране на социализма, на пролетарската власт, на революцията“[8]. Първият генерален секретар гледа много скептично на революционизирането на Европа, както впрочем и на Азия. За него е по-изгоден „социализмът в една отделна страна“. Като че ли и на Сталин, и на Троцки е прилягала повече дребнобуржоазната революционност. Но докато на Троцки му трябваше „световна комунистическа революция“, Сталин, бидейки прагматик, е смятал това за утопия. Неговата революционност се разпространява не „нашир и надлъж“, а „в дълбочина“.

У Сталин са силни изолационистките настроения. Ще дойде време и той ще спусне „желязната завеса“. При него, както впрочем и по-късно, посещението на когото и да било в чужда страна (дори по служебни причини) се смята едва ли не подозрително. Докато през 20-те години капиталистическите страни създават кордони, които биха могли да ги предпазят от „болшевишката зараза“, то по-късно за това се погрижва вече Сталин. И преди всичко защото се страхува от реалностите. Как например ще се поддържа митът за „абсолютното обедняване“ на пролетариата в западните страни без изолиране на съветските граждани от истината? За диктатора дори всяка революция в друга страна сега е подозрителна, ако не е била „санкционирана“ от него.

Какъв е бил Сталин като държавник? Най-високия държавен пост Сталин заема чак на 6 май 1941 г., когато става председател на Съвета на народните комисари. Но вярно е и това, че в началото на главозамайващата си кариера е заемал едновременно два отговорни поста — народен комисар по въпросите на националностите и народен комисар на работническо-селската инспекция. Той не си губи времето в утопични според него разсъждения за отмирането на държавата. Макар и да говори за това, както например на XVIII конгрес на партията, казва го в по-друг смисъл: бъдещото отмиране на държавата ще стане чрез всестранното й укрепване и усилване. За „революциите отгоре“ — а след Октомври; той признава само такива революции — е нужна силна, „желязна“ власт, която да не е обременена от разни демократични атрибути. На него никога не му е идвало наум, че при наличие на задължителни алтернативи народът може и е длъжен по пътя на свободното изразяване на волята си да възлага властта на новоизбрани негови представители. Идвайки на власт, Сталин тутакси решава, че това ще е за цял живот. В държавата той издига над всичко апарата, цени най-вече ведомството на вътрешните работи. За твърде кратко време успява да превърне дори партията в специфична разновидност на апарата или може би в държавен идеологически орден.

За Сталин държавата е инструмент на власт, което ще й позволи тя винаги да бъде права. Не стига до тривиалното „Държавата — това съм аз“, но и до 1941 г., без да е още глава на правителството, разполага с абсолютните прерогативи на законодателната;, и изпълнителната власт. Партийно-държавната машина става за Сталин средство, с което да си осигурява несподеляна с никого върховна власт. Този човек никога не е чел „Държавата“ на Платон. Но ако я беше чел, сигурно е щял да остане крайно учуден: по какви стари рецепти е действал! Платон пише: „След като въведат законите, обявяват ги за справедливи към подвластните… а неспазващия ги го наказват като нарушител на законите и справедливостта… Във всички държави за справедливо се смята едно и също, а именно онова, което е изгодно за съществуващата власт. А тъй като силата е в нея, ето какво излиза, ако човек правилно разсъждава: справедливостта навсякъде е едно и също нещо — онова, което е изгодно за най-силния.“[9]

А за да смята народът, че само държавата може да определя кое е справедливо, и кое не, отношението към ония, които се съмняват в това, трябва да бъде безпощадно. По стар навик от гигантския поток писма за Сталин: се подбират всеки ден по няколко характерни. Тук много зависи от Поскрьобишев; и апарата му. Но Сталин почти никога не дава повод да се помисли, че държавата е сгрешила. Ето и този път помощникът му слага в папката писмото от роднините на правнука на декабриста Юрий Анатолиевич Пестел, в което пише, че, знаете ли, ето вече десет години е в затвора, няма китка на едната си ръка, съжалете се… Та нали името на Пестел означава толкова много за Русия… Но Сталин отмества това писмо настрана. А ето и други писма:

„Четиримата ми синове, бивши орденоносци и заслужили майстори на спорта братята Николай, Александър, Андрей и Пьотър бяха арестувани на 21 март 1939 г. и с присъда на военната колегия към Върховния съд на СССР осъдени по чл. 58–10 на Наказателния кодекс на по 10 години лишаване от свобода.

Разрешете да бъде оказана на синовете ми милостта да се сражават на фронта.

12 март 1944 г.

Александра Степаковна, кметица“[10]

Сталин слага настрана и това писмо — Берия да се занимава с него. Той знае какъв принцип има „вождът“: държавата без нищо не наказва.

Защо в годините на единовластието на Сталин укрепна тоталната бюрокрация? Защото по време на управлението на самодържеца нашето общество, въпреки изявленията на Сталин, не беше построило „изцяло социализма“, а се намираше само в един мъчителен преходен етап, обременено от множество проблеми. Именно бюрокрацията е способна вместо да решава въпросите и да изглажда противоречията, да ги избутва все по-назад и по-надълбоко. Проблемите на властта, на културата, на обществената мисъл, на човешките права дълги години ни се струваха решени благодарение на бюрокрацията. Във вътрешен план държавата стимулираше по всякакъв начин разрастването на бюрокрацията: все повече нарастваше нуждата от надзиратели, подбудители, контрольори, цензори, плановици, нормировчици, инспектори. Външнополитическата ситуация също спомагаше за процъфтяването на бюрокрацията: колкото повече поражения търпеше революционното движение, толкова повече се засилваше опасността от война, толкова по-оправдани изглеждаха мерките по „затягане на гайките“. И ето че в страната се очерта главният победител — бюрокрацията, притиснала задълго идеята, партията и народа. А в храма на бюрокрацията свещенодействаше главният й жрец — „великият Сталин“. Всъщност „вождът на народите“ се беше превърнал в персонално олицетворение на тоталната бюрокрация. Изригналата от октомврийския кратер революционна лава е изстудена от ледения повей и равнодушието на Сталиновата бюрокрация. Ще минат дълги години до времето, когато историята ще извади старите полици и ще поиска да й се изплатят.

Социализмът и диктатурата на една личност са несъвместими. А Сталин ги сля. Дори само този факт дава вече материал за присъдата на историята; диктаторът е антисвобода за милиони и свобода само за деспота. Нужно е да се спомене, че противниците на Сталин и на сталинизма са видели това и са го казали по-рано от болшевиките. Още през 1932 г. в Париж е издадена брошурата на Александров „Диктатор ли е Сталин?“, в която се прави опит да се отговори на въпроса за същината на сталинизма и характера на държавната власт, осъществявана от деспота Сталин. Сталин, пише авторът, „не заграби властта, а короната — лидерството — му поднесе създаденият от него железен, предан му апарат начело с група видни нови вождове на партията, съгласни с него във всичко“[11]. Партията не може да отхвърли от себе си отговорността за миналото, свързано със Сталин. Догматизмът и бюрокрацията дадоха облик не само на държавата и обществото, но и на техните институции.

Сталин винаги е вярвал в силата на държавната машина и се е взирал с подозрение в най-малките прояви на обществена самостоятелност. Всеки опит за създаване на най-безобидна самодейна обществена организация, която не е предвидена в инструкциите на апарата, се оценява от него като враждебен акт. Сталин успява да слее единовластието със социализма; Само че с това социализмът се превърна в абсолютизъм.

Бил ли е Сталин болшевишки партиен лидер? И този въпрос поставя не авторът, а времето. Бих отговорил така: Сталин не можеше да бъде лидер на болшевишката партия. За това направо заявява и Ленин в писмото си за преместване на генералния секретар на друга работа. Конгресът на партията не вниква в предупреждението на вожда и проявява безгрижие. Но за себе си Сталин прави важни изводи. И ето го главния от тях — генералният секретар започва да прави изменения в самата партия и в действителност към края на 20-те години тя вече е партия, отличаваща се много от ленинската. Сталин става лидер на друга партия. В какво се изразяват тези изменения? Преди всичко в състава на партията. Ако анализираме задълбочено историята на партията, ще я видим като история на борбата между различни групи, както тогава са били наричани, „фракции“, „уклони“, „опозиции“. Смятам, че другомислието и тогава, и по-късно излишно се е драматизирало. Борбата за единство е в значителна степен борба за единомислие. Затова в партията са били нужни чиновници по дух, подредени вертикално функционери. Липсата на възможност за свободно изказване на мнение и едновременно готовността за включване в борбата за изпълнение на взетото решение поставят революционната партия пред опасността от израждане. Възниква номенклатурата, Централният комитет придобива абсолютни права при решаване на въпросите (често така се прикрива волята на Сталин); демократичният централизъм се изражда в бюрократичен централизъм. След тези „промени“ партията наистина се превръща в монолитна. Но какво означава това? Огромна социална и политическа тежест, от една страна, и минимален творчески потенциал, от друга. В писмата си до Молотов през март 1922 г. Ленин изразява безпокойството си във връзка с разрастването на партията, настоява за строг подбор при приемането в партията: „Ако в нашата партия членуват 300–400 хиляди души, то и този брой е прекалено голям, защото всички данни категорично показват, че сегашните членове на партията не са достатъчно подготвени.“[12]

Но с усърдието на Сталин и Зиновиев условията за приемане в партията още повече се облекчават, тя стремглаво нараства и както докладва генералният секретар на XIV конгрес през 1925 г., числеността й е надхвърлила един милион.[13] Вече към 1928 г. две трети от членовете на партията са влезли в нея след 1921 г., в периода на неп-а, а комунистите с дореволюционен: стаж са намалели до малко повече от един процент. Революционният авангард се е разтопил.

Много хора идват в партията без нужната политическа закалка, с ниска култура и образование, видели в партийността начин да подобрят социалното си положение. Едновременно е ограничено приемането на „спецове“ — инженери, учители и военни. Компетентността на кадрите, социалната и политическата им зрелост значително спадат. У новите членове на партията особено се цени готовността им да изпълняват „директивите“ на Центъра, да одобряват „постановките“ на Централния комитет и на неговия генерален секретар. За пет-шест години след смъртта на Ленин партията се изменя по състав съществено, става, значително по-послушна, започва да придобива черти на огромен специфичен апарат, приличащ, както вече отбелязах, на идеологически орден. Сталин още по-бързо се приближава до лидерството на тази силно променена партия.

Освен това около началото на 30-те години значителна част от ръководното звено на партията, по израза на Сталин и с негова помощ, „пада от талигата“. Новият партиен лидер не е можел да стане (за това ние някак малко говорим) единодържец, цезар, диктатор в държавата и в партията без дълбоките изменения в състава, структурата и функциите на партийните органи и организации. И той успява да ги осъществи. Когато последните представители на „Лениновата гвардия“ започват най-сетне да се безпокоят и да се поокопитват, всичко било свършено. Практически на всички постове са се настанили лични протежета на генералния секретар. Ето защо на въпроса „Бил ли е Сталин болшевишки партиен лидер?“ ще отговаря еднозначно: той е бил вожд на сталинизираната партия, изхвърлила от Лениновия арсенал много от оръжията на Ленин. Останали са централизмът, но без демокрацията, дисциплината, но без творчеството, появили са се нетърпимост към другомислието и недопустимост по отношение на свободното изразяване на мненията.

Още в средата на 20-те години централният партиен апарат контролира напълно назначаването на партийците на най-различни длъжности. Тази сфера на дейност Сталин държи под специален контрол. Така например през 40-те години Маленков, който завежда кадрите и предрешава издигането, назначаването и преместването на партийните функционери, докладва редовно на „вожда“ за измененията в средния и в най-горния пласт на „Сталиновата гвардия“. Запознаването с фонда на Маленков, с неговата кореспонденция и с докладите му до Сталин показва, че по този канал непрекъснато са текли материали за „циментирането“ на огромната бюрократична система, синтезирала в едно цяло партията, държавните органи, съветите, органите на сигурността и други организации. Във фонда на Маленков фигурират безкрайни списъци на „избраници“: Н. В. Щанко, И. Л. Мазурин, П. И. Панфилов, А. И. Иванов, В. А. Парфьонов, И. И. Олюнин, Л. С. Буянов, Н. М. Иванов и много други.[14] Отсега нататък тия хора ще живеят под щастлива звезда и ще дължат издигането си на „вожда“.

Сталин успява да стане „вожд“ на партията, защото е успял да създаде общество с едно измерение. Нашите недоброжелатели отдавна забелязват това. Така например един емигрант на име Р. Н. Куденхове-Калерги в брошурата си „Болшевизмът и Европа“ отбелязва през 1932 г., че Сталин е създал свой ред: „Там господства една воля, един светоглед, една партия, една система. Целият Съветски съюз е една-единствена плантация, цялото население — една-единствена работническа армия.“[15] Написано е със злоба, така говорят обикновено победените; но забелязаната едноизмерност на обществото, която в ония години изглежда като олицетворение на сила, по-късно започва да ерозира. Произнасяйки присъдата си, историята потвърждава днес това. Многообразието и плурализмът повече помагат на социалното, интелектуалното и нравственото творчество, отколкото умърлушеното и студено еднообразие, което тъй много обичаше Сталин.

Той никога не е бил пророк, макар да е вярвал в утопии. Гледал е само право пред себе си като през амбразура на бункер. Една от тайните на триумфа му (както и на трагедията на народа) се състои в това, че успява да замени постепенно кохортата на революционерите с армия от чиновници. Погрешно е да се мисли, че само Сталин е създавал бюрокрация. Бюрокрацията и Сталин са били нужни един на друг. Тоталната бюрокрация не би могла да процъфтява без такъв лидер, какъвто беше Сталин. Той разбира едностранчиво и миналото, иначе би му станала ясна още една тайна на възвисяването му. Всяка революция ражда контрареволюция. Силна или слаба, Октомврийската революция също ражда контрареволюционната реакция. За усмиряването й е необходима втора революционна вълна. Тя се движи бавно и издига на гребена си много нови личности. Над всички тях е издигнат Сталин. Генералният секретар успява да се задържи на гребена, изтласквайки едновременно към бездната един след друг потенциалните си съперници. И когато накрая настъпва революционният отлив, на брега се оказва пак най-високо Сталин, обкръжен от бюрократи, загнездили се здраво в ключовите възли на създаващата се Система. Както отбелязва Троцки, „оловният задник на бюрокрацията натежа повече от главата на революцията“[16]. От тоя момент нататък на строителството на социализма започва да се гледа не като на социална, а като на административна задача.

Ще привлека още веднъж вниманието на читателя към чертите на Сталин като революционер, държавник и партиен лидер. Досега се опитвах да изясня качествата на този човек като теоретик, пълководец и дипломат. В съвкупността си всички те помагат, доколкото се надявам, да се нахвърли, макар и скицирано, един портрет на личността, около която споровете не утихват. Спорове, придружени от яростно осъждане, мъчително недоумение и опити да се спасят поне отломки от величието на поваления кумир. Ще дойде време и в съответствие с присъдата на историята политическият портрет на този човек ще бъде нарисуван с общи усилия.

От анализа може да бъде направен изводът, че Сталин е изцяло политическа фигура. Този човек е гледал околния свят през призмата на политическите си интереси, политическите си приоритети, политическите си заблуди. Сталин е смятал за възможно изграждането на утопичен „земен рай“ с цената на неизмерими страдания и жертването на милиони хора. По своята същност политиката на Сталин е основана на предпоставката, че цялата предходна история е само подготовка за „истинската“ история. С други думи, блаженстването на ония далечни, бъдещи поколения, които ще стигнат до обетованата земя, оправдава мъките и горчивините в живота на всички, живели по-рано и живеещи днес. Сталин е готов да жертва миналото и днешното на народа в името на миражното бъдеще. Но както вярно отбелязва Бердяев, миналото е призрачно, защото го няма. Сталин никога не може да преодолее в политиката пукнатината между миналото и бъдещето, смятайки, че днешното е само „предистория“.

Пришпорвайки безразсъдно времето („изостанали сме със сто години, трябва да ги пробягаме за десет години“), Сталин е готов да унищожи милиони хора, за да „изпълни предсрочно“ плана за колективизацията, смята за естествено, да изпрати в небитието хиляди свои събратя по партия, за да стигне в „най-кратки срокове“ до пълно единодушие. Сталин, види се, е вярвал в предвечни идеи, в способността си да „ощастливи“ милионите бъдещи свои съграждани чрез безброй престъпления днес. Неговата политика за „изграждане на бъдещето“, с каквито и добри намерения да беше камуфлирана, е дълбоко порочна. За реализирането й той смята за допустимо да се разпорежда още днес с бъдещето на милиони свои съграждани. Ето извадки от един документ, посветен на реализирането на решенията, взети от Сталин по-рано:

„Министерството на вътрешните работи докладва, че към 1 януари 1950 г. се водят на отчет 2 572 829 изселени и специално изселени (заедно със семействата им). В Казахстан — 894 432 души, останалите, приблизително поравно, са разпределени и настанени в Средна Азия, на Урал и в Сибир. 278 636 семейства имат собствени жилища; 625 407 семейства имат собствени зеленчукови градини и добитък. През 1949 г. 1932 изселени са осъдени от «Особеното съвещание» за бягство от местата на настаняването им по на 20 години каторжна работа. В съответствие с указа на Президиума на Върховния съвет от 26 ноември 1948 г. всички изселници са разселени в местата за настаняване до края на живота им…“[17] Разселени „до края на живота им-“… Такава фатална обреченост и… социализъм? Също като в далечните царски времена: заточение, каторга, забрана за каквито и да са връзки с външния свят. Наистина мащабите са несравними. Изглежда, прав е Бердяев (ще се върна още веднъж при него), който в своята работа „Духовете на руската революция“ заявява, че „няма народ, в който биха съжителствали толкова различни възрасти, който би обединил XX век с XIV век, като руския народ“[18]. Но не народът внася средновековната жестокост в XX век, а Сталин. На печалния опит на историята, който ние олицетворяваме със Сталин, се противопоставят делата и духът на народа, опитал се да се изтръгне от сталинизма. Тази тенденция проличава най-добре при внимателен анализ на живота на всички слоеве в съветското общество.

И сега има хора, които продължават да казват „Ние отивахме на бой с думите «За родината, за Сталин!». Може ли да се отрича, че хората го обичаха?“. Не, не може да се отрича. Хората наистина са го обичали. Но той не ги е обичал! Нещо повече, излъгал е коварно милиони, отъждествявайки себе си със социализма. Вярата в социализма автоматично е била възприемана и като вяра в него. Мисля, че това е най-парадоксалният случай на „умопомрачение“ на цял един народ. По-точно, изкусно използване на колосалното влечение на милиони хора към социална справедливост, щастие и процъфтяване за най-цинични цели. Масовият ентусиазъм, героизмът и всеотдайността служат на Сталин за създаване на Системата, пред командното табло на която стои само той. Единодържецът е превърнал държавата в „Сталинова царщина“, в която „историческо значение“ имат само неговите идеи, указания и воля.

Още дълго ще обръщаме поглед назад, за да открием подмолните причини за укрепването на вождовщината, а после и на цезаризма, като специфична форма на властта, която Сталин успява да постави като социалистическа. Липсата, по-точно унищожаването на всички разумни алтернативи прави шансовете на Сталин тъй чудовищно големи. Не ще и дума, че Сталин по-рано от другите е разбрал, че „тайните на властта“ могат да бъдат в ръцете на една-единствена личност. Още в края на 20-те години, когато чете книгата на Лозински „История на стария свят“ той подчертава няколко красноречиви фрази (отдавна съм се убедил, че единодържецът е подчертавал само онова, което има значение лично за него). В главата за Октавиан Август отбелязва с молив думите: „пръв гражданин… върховен управник“. В текста за Цезар отбелязва израза „вожд-победител“. В книгата „Курс по руска история“ Сталин подчертава фразата: „Чингис хан е избил много хора, казвайки: «Смъртта на победените е нужна за спокойствието на победителите».“ Чингис хан е бил победител, макар че исторически погледнато, се е излъгал в сметките си. За „спокойствието“ на Сталин обаче ще бъде нужна смъртта на толкова хора, колкото не могат да се присънят дори на най-кървавия диктатор. Тези допълнителни щрихи още веднъж и още веднъж ни убеждават: Сталин добре е знаел какво иска. Опонентите му са знаели това по-зле. Защо вождовщината не среща достоен отпор? Отговорът не е само в целия комплекс от причини, за които говорих още в първата книга. Отговорът е и в липсата на революционна демокрация. Само тя би могла да не допусне Сталиновия деспотизъм.

Разбира се, пирамидата от човешки черепи с гарвана отгоре, изобразена от Верешчагин в картината му „Апотеоз на войната“, би могла да стане символ и апотеоз и на Сталиновото лично единовластие. Но този символ би бил твърде опростен: пирамидата скрива успелия да оцелее народ, излъган в надеждите и вярата си, народ, за който трагедията на отминалото е неговата собствена история… А на нея не трябва нито да отмъщаваме, нито да се присмиваме. Не можем и не бива да отричаме онова, което принадлежи на социализма. А другото, което ни е натрапено от сталинизма, е предадено на съда на историята. Дълъг, мъчителен, но пречистващ. Думите на Ленин „Трябва да умеем без страх да признаваме злото, за да поведем по-твърдо борбата с него“[19] са актуални и днес.

Ние преодоляваме постепенно сталинското зло. По този въпрос две мнения няма. Но мисля, че на тази база не бива да отричаме социализма изцяло. Дори след крупната историческа несполука (а за народа — трагедия) прибързано е да говорим за безплодността на социалистическия път на развитие. Обновяването, което започнахме, още не ни е дало убедителен отговор, къде е историческият шанс на социализма. Някои днешни стъпки и решения приличат засега на социална импровизация със своята половинчатост и непоследователност. От моя гледна точка това става до голяма степен, защото слабо сме се учили от другите народи и общества. Вероятно социалистическите идеали може да бъдат материализирани с помощта на съвсем нови подходи в икономическата, социалната и духовната сфера. Нужна ни е нова концепция за социализма, а е наивно да я очакваме от поредния пленум или от изказването на един или друг държавник. Демократизирането на обществото въвлича постепенно народа в социалното творчество. Само по този път метат да бъдат намерени решения, достойни за надеждите и очакванията ни. Нашият народ е велик, за да се задоволява с трохички. Отхвърлил сталинизма, той има право да разчита на по-добра съдба.

Паметта на народа е вечна. Всъщност тя винаги е била основна форма на „реставрацията“ на миналото. Мисля си, че вечността, за която толкова много говорят философите, историците и писателите, не може да съществува иначе освен в паметта. Именно паметта дава в крайна сметка безпристрастна оценка на епохата, на дадено събитие или лице, позволява да бъде запазена връзката между времената. Благодарение на паметта днес знаем за Сталин повече истини, отколкото преди да умре. С нейна помощ ще можем да минем през покаянието към пречистването: много още не сме направили, за да изведем душите си от състоянието на вцепенение. Само паметта ще ни помогне да въздадем дължимото на милионите мъченици, жертви на Сталин и сталинизма.

Може някои да кажат, че авторът на книгата при обрисуването на Сталин се е ограничил да използва само тъмните и мрачни цветове от палитрата си. Към този човек аз нямах особено предубеждение. Но преди десет години, когато започнах да събирам материали за книгата, още не можех да си представя в какви низини на човешкия дух и в каква безнравственост ще ми се наложи да надникна. На връщане от архивите или след срещи с минали през мъките на сталинския ад често и дълго ме преследваха беззвучните гласове на хора, чийто живот е бил жестоко и безсрамно отнет. Не можех да пиша иначе.

Еволюцията на нашите прозрения мина през няколко етапа. Мисля, че когато не останат хора, живели непосредствено в сянката на „вожда“, някъде в XXI век, отношението към Сталин ще бъде по-спокойно. Може би думата „спокойно“ не е най-сполучливата. Той ще остане в паметта на историята като един от най-големите деспоти в човешката цивилизация, но изтеклото време ще притъпи болката. Времето е не само най-добрият редактор и биограф, но и най-добрият лечител. Ние винаги ще се питаме с безкрайна почуда как в условията на безпощадната диктатура хората са запазили (не само от страх!) привързаността си към идеите за справедливост и хуманизъм, способността си за саможертва и продължително мъченичество. За съжаление мъглата на миналото няма да погълне тиранина, но ние сме длъжни да направим всичко, за да не потънат в реката на забравата и неговите жертви.

Аз разбирам, че такава личност, която, искаме или не това, ще остане завинаги в историята (като Тамерлан, Чингис хан, Хитлер, други тирани и диктатори), не бива да бъде разглеждана, без да взимаме под внимание икономическите, социалните, политическите и духовните параметри. Помъчих се да ги имам предвид. Но мисля, че главното в присъдата, която ще произнесе историята, ще бъде свързано с морала. Кое именно?

И най-изкусната политика без съюз с нравствеността е фалшив скъпоценен камък. Водейки жестока политика, Сталин изпълва с нея цялото си съществуване, без да остави абсолютно никакво място дори за елементарни нравствени ценности. По тази причина за диктатора човекът беше средство, статистическа единица, песъчинка от необхватната аморфна маса. Престъпното пренебрежение към морала отмъсти жестоко на „триумфатора“: историческото му поражение беше предопределено и стана неизбежно. Такава, мисля, ще бъде една от точките на присъдата, която историята ще произнесе.

Триумфът на Сталин и трагедията на народа хвърлят обилна светлина върху старата истина, че първата жертва на несправедливостта винаги е истината. Сталин, и това е може би най-страшното му престъпление, успя да деформира много от великите идеи и да ги замени със свои митове. Изтълкувал по свое разбиране ленинизма, диктаторът извършва престъпление против мисълта. С целия си живот и дела Сталин доказва, че лъжата е универсално зло. Всички беди започват с лъжата. Насилието, единовластието, бюрокрацията, догматизмът, цезаризмът — всичко е просмукано с лъжа. Мисля, че това също ще бъде отбелязано в присъдата на историята.

Опитът да направя политически портрет на Сталин ми позволи да почувствам до болка остро, че много от извършеното в нашата история е станало поради пренебрегване на свободата. А цел на Великата октомврийска социалистическа революция е била именно свободата. Но след като си е извоювал свободата, народът не може да я впрегне в действие. Сталин я смачква, смятайки, че е опасна. Свободата живее само в атмосферата на истинска демокрация. Ако няма демокрация, свободата присъства във вид на сянка, идеологично робство, култови митове и щампи. Сталин не обича дори да говори за свобода. Предполагало се е, че тя има само един източник — социален. Но социалната свобода може да се изяви само в съюз с духовна свобода.

В книгата ми често, може би доста често, ставаше дума за съвестта. Такива като Сталин смятат съвестта за химера. Става дума обаче не за съвестта на диктатора. Той изобщо не е имал съвест. Но във всички престъпления на Сталин са участвали хора, които много пъти са разбирали, че вършат зло. За голямо нещастие много малко са били тия, които са се опитвали да използват своя шанс на съвестта. У твърде голям брой хора в системата на отношения, създадена от Сталин, съвестта, според Владимир Короленко, е била „замразена“. Великият съветски народ позволи тя да бъде поставена под карантина, даде възможност на Великия инквизитор да върши дълги години черното си дело. Това, че не изгубихме всичко, че запазихме вярата си във възвишените идеали, че се оказахме способни за покаяние, възраждане и обновление, не на последно място се дължи на обстоятелството, че успяхме да освободим съвестта си от оковите на срамната антисвобода. Да, успяхме да се освободим, но е рано да викаме „Ура!“. Още веднъж ще напомня: в Русия, както и в Съветския съюз са правени не един и два добронамерени опита за обновяване, но твърде много от тях са свършвали с поражение на реформаторите. Може би прибързахме с твърденията си, че процесът на обновяването е необратим… Защото сталинизмът, за съжаление, още не е изчезнал. Кризите и преодоляването им имат, ако мога така да се изразя, не само прогресивна, но и консервативна подложка. Дай боже лошите ми предчувствия да не излязат пророчески. Просто руската философия, съветската история ни предупреждават.

Лайтмотивът на книгата ми беше: съвестта винаги има своя шанс. Дори когато триумфът на един човек се превръща в трагедия за милиони. Свободата няма алтернатива. Сега аз вярвам в това повече от когато и да било.

Ще завърша с думите, с които завърших встъплението си: съдът на хората може да бъде илюзорен, съдът на историята е вечен.

[1] ЦГАОР, ф.9401, оп.2, д.103, т.III, л.400. ↑

[2] ЦГАОР, ф.9401, оп.2, д.103, т.III, л. 399, 408. ↑

[3] Энциклопедический словарь в 3-х томах. Т.3. М., 1955, с.307. ↑

[4] ЦГАСА, ф.33987, оп.3, д.993, л. 164, 179, 180, 217. ↑

[5] ЦГАОР, ф.130, оп.1, д.1, л.20. ↑

[6] Joures. Ex. J. Histoire socialiste de la Révolution française. Paris, p.448. ↑

[7] ЦГАОР, ф.9401, оп.2, д.236, т.III, л. 145, 161, 166, 194. ↑

[8] Всемирный конгрес Коминтерна. М.-Пг., 1923, с.196. ↑

[9] Платон. Сочинения. Т.3, Ч.1. М., с.107. ↑

[10] ЦГАОР, ф.9401, оп.1, д.8180, л.567. ↑

[11] Александров. Диктатор ли Сталин? Историко-догматический анализ Париж, Изд-во „Возрождение“, 1932, с.25. ↑

[12] Ленин, В. И. Събр.съч. Т.45, с.18. ↑

[13] XIV съезд Всесоюзной Коммунистической партии (большевиков). Стенографический отчет. М.-Л., 1926, с. 51–52. ↑

[14] ЦГАОР, ф.9401, оп.2, д.256, т. I, II, III. ↑

[15] Куденхове-Калерги, Р. Н. Большевизм и Европа (Сталин и Ко). Берлин-Рига, Издательство Б. Ламей, 1932, с.32. ↑

[16] Троцкий, Л. Д. Что такое СССР и куда он идет? Париж, 1936, с.79. ↑

[17] ЦГАОР, ф.9401, оп.2, д.269, т.I, л. 141–146. ↑

[18] Бердяев, Н. Духи русской революции. Париж, 1923, с.4. ↑

[19] Ленин, В. И. Събр.съч. Т.43, с.216. ↑

ЗАСЛУГИ

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.

Table of Contents

Заглавна страница

Вместо встъпление. Сталин като феномен

Книга първа

Глава първа. Октомврийски отблясъци

1

Анфас и в профил

Февруарският пролог

Във второстепенни роли

Въоръженото въстание

Спасителният шанс

Руската Вандея

Глава втора. Предупреждението на Вожда

2

Плеядата съратници

Генералният секретар

„Писмо до конгреса“

Сталин или Троцки?

Далечните извори на трагедията

Глава трета. Избор и борба

3

Как да се строи социализмът?

„Популяризаторът“ на ленинизма

Интелектуалното объркване

Поражението на „бележития вожд“

„Личният живот“ на генсека

Глава четвърта. Диктатура или диктатор?

4

Съдбата на селячеството

Драмата на Бухарин

За диктатурата и демокрацията

„Конгресът на победителя“?

Сталин и Киров

Глава пета. С тогата на „вожд“

5

„Господстващата личност“

Интелектът на Сталин

Атрибутите на цезарството

В сянката на „вожда“

Призракът на Троцки

Популярността на триумфатора

Глава шеста. Епицентърът на трагедията

6

„Враговете на народа“

Фарсът с политическите „спектакли“

„Да се научим да ценим хората…“

„Заговорът“ на Тухачевски

Сталиновият изрод

Вина без прошка

Книга втора

Глава първа. Пред прага на войната

7

Политически маневри

Драматичен поврат

Сталин и армията

Арсеналът на отбраната

Убийството на изгнаника

Тайната дипломация

Фаталните грешки

Глава втора. Катастрофално начало

8

Парализиращият шок

Жестоко време

Горчивината на пелина

Катастрофи и… надежди

Плен и власовщина

Глава трета. Върховният главнокомандващ

9

Сталин и Ставката

„Главите“ на войната

Сталинградското просветление

Върховният главнокомандващ и пълководците

Мисленето на стратега?

Сталин и съюзниците

Книга трета

Глава първа. Апогеят на култа

10

Плодовете и цената на победата

Саванът на Сталиновите „тайни“

Пристъпите на насилието

Стареещият „вожд“

Ледени ветрове

Глава втора. Сянката на Цезар

11

Аномалия в историята

Мумиите на догматизма

Тотална бюрокрация

Земните богове са смъртни

Сталиновото наследство

Историческото поражение

Вместо заключение. Присъдата на историята

Заслуги